Айзък Азимов
Стоманените пещери

Превод от английски: Емил Зидаров, 1981

chitanka.info

I. Разговор с голямото началство

Лайдж Бейли едва беше стигнал до работната си маса, когато забеляза, че Р Сами го наблюдава.

— Какво искаш? — полита той робота с каменно лице.

— Шефът те търси, Лайдж!

— Добре.

Р Сами продължаваше да стои. Бейли изръмжа:

— Казах ти — добре! Отивай си!

Р Сами се отдалечи, за да си гледа другата работа. Бейли се чудеше защо да не може и човек да я върши. Той излезе от будката (още преди две години бе добил правото да работи зад преграда) и премина през канцеларията.

Симпсън от регистрацията му кимна:

— Шефът те търси, Лайдж!

— Зная. Р Сами ми каза.

— Проклет робот! — рече Симпсън. — Онзи ден видях Винс Барет.

— Аха!

— Иска да се върне на старата си работа. Или на каквато да е друга. Но какво бих могъл аз да му кажа? Че Р Сами върши сега работата му и толкова. Хванал се във фермата за дрожди. Чудесно момче беше. Всички го обичаха!

С по-мрачен глас, отколкото имаше намерение, Бейли каза:

— На всички ни ще дойде до главата!

Голямото началство обитаваше отделен кабинет. На вратата пишеше:

ДЖУЛИЪС ЕНДЕРБАЙ

Висш полицейски чиновник

град Ню Йорк

Бейли влезе и каза:

— Търсил сте ме, шефе!

Ендербай вдигна глава. Той носеше очила, очите му бяха чувствителни и не можеха да понасят обикновени контактни лещи. Но Бейли подозираше, че началството се харесва с очила, защото го правеха по-интересен и че очите му съвсем не са толкова чувствителни.

Голямото началство изглеждаше нервен. Той се облегна и каза дружелюбно:

— Сядай, Лайдж, сядай!

Бейли седна рязко и зачака.

— Как е Джеси? А синът ти?

— Добре са, екстра са. А вашите?

— Добре са — рече Ендербай. — Всичко е наред.

Фалшиво начало. Бейли си мислеше: „Не ми харесва лицето му“. И каза гласно:

— Шефе, бих искал да не пращате подире ми Р Сами!

— Не се сърди, ти знаеш какво е мнението ми по този въпрос, Лайдж. Но все пак трябва да го използувам по някакъв начин!

— Неудобно е, шефе. Каза ми, че ме търсите и след това се изтъпани насреща ми като паметник.

— Моя е грешката, Лайдж. Аз му предадох поръчение за тебе, но забравих да му кажа веднага след това да си отиде по работата.

Бейли въздъхна. Тънките гънчици около светлокафявите му очи станаха по-дълбоки:

— Все пак, искате да ме видите…

— Да, Лайдж — каза началството. Стана и доближи до стената зад бюрото. Натисна едно копче и когато една част от стената стана прозрачна, се усмихна. — Направих това миналата година, Лайдж. Едно време всички стаи имали подобни неща. Наричали ги „прозорци“. Знаеше ли го?

Бейли знаеше. Беше виждал на филм много исторически романи.

— Чувал съм — рече той.

— Ела!

Бейли се почувствува неудобно, но се подчини. Висшият служител на полицията често изразяваше своето увлечение по Стародавното твърде непредпазливо. Като тези очила, например, помисли си той… Те са! Те са причина видът му да е такъв.

Бейли каза:

— Извинявайте, шефе, май че очилата ви са нови, нали?

— Да. Старите се счупиха преди три дни. Успях да ги подменя едва тази сутрин, Лайдж. Цял ад бяха тези три дни, ако знаеш…

— Само заради очилата?

— И заради още нещо. Сега ще го научиш!

Той се обърна към прозореца, същото стори и Бейли. Валеше. За минута дъхът на Бейли спря, докато гледаше как от небето падат водни капки. Началството се надуваше от гордост, сякаш дъждът беше негово изобретение.

— За трети път през този месец гледам как вали. Красива гледка, а?

Против волята си Бейли се съгласи. През четиридесет и двегодишния си живот той рядко бе виждал не само дъжд, но и въобще природно явление.

— Какво пилеене на водата!

— Лайдж — каза началството, — ти си прекалено модерен. В Стародавни времена хората живеели на открито, не само на полето, но и в градовете. Дори в Ню Йорк. Те живеели в контакт с природата. Бедите на модерния начин на живот дойдоха след откъсването от природата.

Бейли беше чувал това и преди. Той Каза сериозно:

— Виж какво, Джулиъс! (Обикновено той не се държеше интимно с Висшия служител по време на работа, дори когато той го наричаше Лайдж. Но моментът като че ли изискваше смяна на тона.) Виж какво, Джулиъс, ти ми говориш за всичко, но не и за това, заради което ме повика. Какво има?

— Остави ме да ти го разкажа по свой начин. Става дума за… за една беля!

— Сигурно! И каква е тя? Нещо с Р-овете?

— В известен смисъл, Лайдж! Седя сега тук и си мисля колко ли още бели очакват този добър свят. Когато включих прозореца, аз не пуснах при нас просто небето. Аз пуснах Града. Сега го гледам и се чудя какво ще стане с него след един век… Все-таки съжалявам, че вали. Не можем да видим Космоград.

— Зная го как изглежда! — каза Бейли.

— Искам да го видя оттук. Ниски куполи, разпръснати наоколо. Това е разликата между нас и Космическите. Ние сме нагъчкани. А те — едно семейство в една къща. И земя помежду им! Ние и те. Различен начин на живот!

Накъде клони началството, чудеше се Бейли. Той рече:

— Така е. Какво чудно има? Не можем да разположим осем милиарда души на Земята в малки куполи. Ония разполагат с огромни пространства, Остави ги да си живеят, както им харесва!

Висшият служител седна отново. Очите му, ситни зад стъклата, гледаха към Бейли.

— Няма по-толерантен от мен по отношение на начина на живот. Нито между нас, нито между Космическите.

— Чудесно! Тогава какво?

— Такова! Преди три дни един Космически умря!

— Жалко. От какво е умрял?

— Някой насочил лъчевия си пистолет към него. И го изпразнил. Убиец!

— Убиец, но Космически. Защо го е сторил? Как?

— Космическите казват, че е Земен.

— Не може да бъде!

— Защо не? — отвърна началството. — Ти не обичаш Космическите. Аз — също. Кой на Земята ги обича? Някой ги е ненавиждал малко повече. Ето, това е истината!

— Добре, но…

— Имаше пожар в заводите за роботи в Лос Анжелос, разбити роботи в Берлин, вълнения в Шангхай. Всичко това говори за растящо недоволство. Може би съществува някакъв вид организация!

Бей ли каза:

— Шефе, нещо не ми е ясно. Преди три дни един Космически е убит и Космическите мислят, че убиецът е Земен. Досега — пръстът му почука върху бюрото, — никой не е чул за това. Много ми е трудно да го повярвам. Ако се случи подобно нещо, то би изтрило Ню Йорк от лицето на Земята.

Шефът поклати глава.

— Не е толкова просто, както го мислиш, Лайдж. Аз отсъствувах три дни. Бях в Космоград. Бях във Вашингтон, за да разговарям с властите.

— И какво казаха?

— Казаха, че това си е наша работа. Космоград е в границите на Ню Йорк.

— Но има специални права!

— Зная. Ще дойда и до това. — Очите на шефа отбягнаха острия поглед на Бейли. Опитвам се да разговарям с тебе като приятел с приятел. Искам да знаеш моето мнение. Бях там, когато се пръсна новината. Имах среща с него… с Рой Неменну Сартън.

— Жертвата?

— Жертвата. — Шефът въздъхна. — Още пет минути и аз щях да открия тялото. Беше ужасно, ужасно! Те ме пресрещнаха и ми казаха. С това започнаха тридневните кошмари, Лайдж. С това и със счупването на очилата. Такова нещо не би могло да се случи втори път. Поръчах си три чифта.

Бейли се помъчи да си представи високите фигури на Космическите, посрещащи висшия полицейски чиновник с новината. Той видя как шефът си сваля очилата, как ги изпуска и как гледа втренчено начупените парчета. Бейли беше сигурен, че поне пет минути началството е било много повече разтревожено от строшаването на очилата, отколкото от убийството.

— Ужасно положение — каза шефът. — Както каза, Космическите имат специални права. Новите Светове могат да използуват това и да искат обезщетение. Единственият начин е да се открие убиецът и да бъде предаден на Космическите. Наша работа е това. И хич не е на хубаво, Лайдж. Те могат да подменят всеки от нас.

— Да ни подменят? Те нямат подготвени хора!

— Роботи! — каза шефът. — Има роботи!

— Какво?

— Р Сами е едва началото. Той пренася поръчки. Други могат да поддържат градското движение. Лайдж, познавам Космическите по-добре от теб. Те имат Р-ове, които могат да вършат и твоята, и моята работа. Ние можем да бъдем декласирани, да останем без работа на тази възраст…

— Ясно! — каза мрачно Бейли.

— Съжалявам, Лайдж!

Бейли кимна и се помъчи да не мисли за баща си. Началството, разбира се, знаеше тази история.

— Кога започна подмяната?

— Тя се извършва непрекъснато, Лайдж. Непрекъснато, откакто дойдоха Космическите. Сега тя е по-осезателна, това е всичко. Но ако се заемем здраво, можем да я отложим. И това ще бъде особено добре за тебе.

— За мен?

— Ти ще си един от главните действуващи лица.

— Но аз не съм подготвен, шефе. Аз съм само С–5.

— Не искаш ли да бъдеш С–6?

Дали иска?! Квалификацията С–6 носеше привилегии: седящо място в експреса по всяко време, по-голям избор в Секционната кухия, може би и по-добро жилище!

— Искам! — каза той. — Но какво ще стане, ако не успя?

— Ще успееш, Лайдж. Ти си един от най-добрите ми хора.

— Има други, с по-висока квалификация от моята. Защо избираш мен?

Високото началство скръсти ръце.

— По две причини. За мене ти не си само детектив, Лайдж. Ние сме приятели. Не мога да забравя, че бяхме в едно и също училище. Случай като този е шанс за всеки човек. Искам да ти го дам.

— Това едната причина — каза Бейли сухо.

— Втората е, че ще ти искам услуга.

— Каква?

— Искам да ти дам като партньор в мисията един Космически. Космическите се съгласиха да оставят разследванията на нас, но в замяна на това искат да участвува и един от техните агенти.

— Мислиш, че не ни вярват?

— Ако работите тръгнат зле, ще имат затруднения със собствените си правителства… Ще приемеш ли един Космически за партньор, Лайдж?

— Ти искаш това?

— Да, Лайдж!

— Тогава приемам за партньор един Космически!

— Благодаря ти, Лайдж. Той ще трябва да живее у тебе.

— Така ли? Чакай една минута…

— Разбирам те, но ти имаш голям апартамент, Лайдж. Три стаи. И само едно дете. Няма да ти бъде в тежест. Освен това е необходимо!

— Джеси няма да се съгласи.

— Кажи на Джеси — шефът го погледна сериозно, — че ако сториш това за мен, ще направя всичко възможно да получиш С–7. С–7, Лайдж!

— Приемам, шефе! — Бейли стана наполовина, но като видя лицето на Ендербай, отново седна.

— Има още нещо! — рече началството.

— Какво е то?

— Името на твоя партньор.

— Какво значение има името?

— Космическите — каза шефът, — си служат с особен маниер на работа. Партньорът, който ти изпращат, не е… не е…

Очите на Бейли се отвориха широко.

— Чакай!

— Трябва, Лайдж. Нямаме друг изход!

— Да влезе в моето жилище? Такова нещо?

— Като приятел те моля…

— Не. Не!

— Лайдж, на никой друг не мога да се доверя! Трябва да работим с Космическите, трябва да успеем, ако искаме да запазим корабите им далеч от нас. Ти трябва да имаш за партньор робот. Ако той намери отговора, а не ние, ще бъдем унищожени като служба. Разбираш това, нали? Ти трябва да работиш с него и задачата ще решиш ти, а не той! Ясно ли ти е?

— Не зная какво ще каже Джеси!

— Аз бих говорил с нея, ако ми разрешиш!

— Не, шефе! — Той пое дълбоко дъх. — Как се казва партньорът ми?

— Р Данийл Оливо.

Бейли каза тъжно:

— Шефе, приемам работата, тъй че нека да го назовем с пълното му име. Робот Данийл Оливо!

2. На път за дома

В експреса цареше обичайното оживление: онези от долния клас стояха прави, тези с привилегиите — седяха. Светеха лампи, реклами, надписи ПЪТ КЪМ СЕКЦИЯ ДЖЪРСИ, СТРЕЛКАТА ВОДИ КЪМ ИСТ РИВЪР и разни други. И над всичко беше шумът: разговори, смях, кашлица викове, дишане.

Никакви знаци за Космоград, мислеше си Бейли, докато минаваше от една движеща се лента на друга с ловкост, която се придобива с годините. За тридесет секунди той беше на последната бърза лента и можа да стъпи на оградената движеща се платформа, представляваща експреса.

Никаква нужда от знаци, мислеше той. Ако имаш работа там, ти знаеш пътя. Ако не знаеш пътя, нямаш там работа. Космическите са се осигурили. Учтиво, но категорично, те поставиха силова преграда между себе си и Града, Ако отиваш там, трябва да минеш през медицински преглед, да бъдеш дезинфекциран и пребъркан, преди да те пуснат.

Естествено, хората възразяваха. Бейли си спомни Граничното Вълнение, сърдитата тълпа, която стоя зад бариерата, водеща към Космоград, в продължение на два дни. Помнеше виковете, песните и мачканицата.

Космическите не отстъпиха, разбира се. Те дори не използуваха оръжие. Земята не притежаваше оръжия като техните. Космическите просто седяха зад преградата, докато Градът успя да разпръсне демонстрантите с газ.

След време Космическите вдигнаха силовата преграда и полицията на Града пое охраната на Космоград. Нещо повече, медицинският преглед стана по-незабележим. Не, мислеше си Бейли, ако Космическите сериозно мислят, че един Земен е влезнал в Космоград и е убил един Космически, бариерата може отново да бъде спусната. Това ще бъде лошо.

Повечето Земни бяха Стародавни. Те въздишаха по ония отминали времена, когато Земята е била самия свят, а не един от петдесетте. Стародавността се проявяваше различно. За Джулиъс Ендербай тя беше очила и прозорци. За Бейли беше изучаване на историята и най-вече историята на Града.

Градът! Град Ню Йорк, неговият дом! Две хиляди квадратни мили, двайсет милиона население, три века съществувание. Разбира се, имало е нещо, наречено Ню Йорк на същото това място преди хиляди години, но то не е било Градът. Въобще тогава не е имало Градове, а само купчини от здания на открито. Най-големите едва достигнали десет милиона души, обикновено били по-малки от един милион и били неикономични.

Растящото население принудило Земята да стане ефикасна. Стопанството, което хранело два, три, дори четири милиарда души при непрекъснато намаляване на жизнения стандарт, трябвало напълно да се промени, когато населението достигнало пет милиарда.

Изходът бил намерен в Градовете, За да бъдат ефективни, те станали големи. Вместо 100 000 къщи за 100 000 семейства, всяко със своя кухня и баня, видеотека и телевизор, се появили Секции със 100 000 клетки с видеобиблиотеки, телевизионопровод и високопродуктивни кухни и бани. Градското стопанство означавало максимално производство и задоволяване с храна и други материали. Затова все повече села, градчета и „градове“ бяха погълнати от Градовете. Всеки град станал независима икономическа единица, една огромна пещера от стомана, ръководена научно, със своя администрация, със секционни комплекси за живеене, за учене, за пазаруване, за излежаване на присъди и със свързващия ги експрес. В покрайнините останали заводите, фермите за дрожди, енергийните централи. И през всичко минавали водопровод, канализация, енергийна мрежа и комуникации.

Градът, а не космическите пътешествия или петдесетте независими Земни колонии символизираха сега победата на Човека над окръжаващия го свят. Никой от населението на Земята не живееше извън Града под открито небе, където бяха само суровините. Не бяха нужни хора за копаене на въглища, за обработване на полето или за помпане на вода. Роботите вършеха тази работа по-добре.

Градовете бяха хубаво нещо, мислеше си Илайджъ. Всички, освен Стародавните го знаеха. Единствената трудност беше населението. То продължаваше да расте. Един ден, независимо от съществуването на Градовете, храната щеше да се окаже недостатъчна. А през това време Космическите живееха в удобство и охолство в Новия Свят…

Ето го и Космоград! Бейли се движеше между стълбовете, покрай оградените места и през движещите се ленти към входа на Космоград. Един полицай се доближи. Бейли показа картата си и полицията го пусна. Коридорът стана тесен с три или четири извивки, очевидно за да не могат земните да се събират лесно на демонстрация.

Бейли беше доволен, че ще срещне своя партньор тук, от тази страна на Космоград. Той ненавиждаше медицинския преглед, колкото и да беше незабележим.

Очакваше го един Космически. Беше облечен като Земен, но ясно личеше, че е Космически от начина, по който стоеше, от спокойствието, с което го наблюдаваше. Бейли се приближи с каменно изражение на лицето и каза:

— Аз съм детективът Илайджъ Бейли, Министерство на полицията, град Ню Йорк, степен С–5. — Той показа картата си и продължи. — Трябва да се срещна с Р Данийл Оливо на пропуска за Космоград.

Чувствуваше вътрешен хлад. Досега беше използувал земни роботи. Никога не беше виждал създадени от Космическите, но беше чувал за техните роботи там, в Новия Свят.

Космическият каза любезно:

— Аз съм Р Данийл Оливо!

За момент Бейли замръзна, след това пое протегнатата десница:

— Добър ден, господин Оливо. Аз съм Илайджъ Бейли, вашият колега.

— Чудесно! — Ръката на робота беше гладка и дружелюбна. — Изглеждате развълнуван. Моля ви, бъдете откровен с мен!

— То е, то е… защото не изглеждате като робот!…

— И това ви тревожи?

— Да, малко. Нашите роботи… Тях веднага можете да познаете, че са роботи. А вие изглеждате като Космически.

— Разбирам. Но нали е по-логично за работа като нашата да бъде използуван робот с човешки вид?

Точно така. Робот в Града би бил неуместен.

— Да! — каза Бейли.

— Тогава да вървим, Илайджъ!

Отправиха се към експреса. Р Данийл бързо се ориентира в ускоряващите транспортни ленти и скачаше върху тях така ловко, както го вършеше Бейли. Те стигнаха платформите на експреса.

— Ще застана тук с вас! — каза Бейли.

— Прав? — рече роботът. — Казвали са ми, че категоризираните в С–5 могат да се возят седнали.

— Така е. Аз мога да се кача горе и да седна, но не и вие!

— Защо не? Аз също съм С–5. Нали съм ви колега?

От вътрешния джоб той извади карта. Срещу името Данийл Оливо (без Р, както забеляза Бейли) пищеше „С–5“.

Седнаха на седалките, но Бейли ядосано гледаше право пред себе си. За втори път се беше изложил. Първия път не можа да познае, че Р Данийл е робот. За втори път не се досети за категоризацията му. Досега беше имал работа само с роботи като Р Сами. И беше очаквал нещо подобно: твърда, бяла, мъртва пластмасова кожа, замръзнала глуповата усмивка и резки отсечени движения. Р Данийл не беше такъв.

Те напуснаха експреса и се запътиха към Секцията Долен Бронкс. Р Данийл следваше леко Бейли по непрекъснато забавящите се ленти, а Бейли си мислеше какво да каже на Джеси. На 182-та улица той бе спрян от тълпата, която се сбираше пред силовата врата на един голям магазин в тази Секция.

— Какво става? — попита Бейли.

— Не зная. Току-що пристигнах и аз — отвърна му глас.

Някой друг каза възбудено:

— Те са наели ония мръсни Р-ове! Според мен трябва да ги изхвърлят. Бих ги смачкал до един!

Бейли изстина. Той помнеше Граничните Вълнения. Разбира се, причини за антироботно настроение съществуваха. Изправени пред угрозата да бъдат декласирани, след като половината от живота си се бяха трудили, хората не можеха да разберат, че борбата с индивидуалните роботи е безмислена. Не можеш да се бориш срещу лозунга: „По-висока продуктивност с използуване на роботи!“, разсъждаваха те, но защо да не въстанеш срещу отделния робот? Тълпата можеше да се разбеснее всеки момент. Бейли се отправи към силовата врата.

В магазина имаше малко хора. Управителят стоеше плътно до бариерата, готов да възспре нарушителите на реда. Бейли премина през вратата, като използува офицерския си неутрализатор на силовата преграда. Р. Данийл го последва, използувайки свой по-малък и по-елегантен модел.

Управителят се спусна към тях.

— Офицери, помощниците ми са изпратени от Града. Аз съм чист пред закона.

В дъното стояха три робота. До силовата врата чакаха шестима души.

— Какво става тогава? — попита Бейли.

Една от посетителките извика:

— Дойдох да си купя обувки. Защо не ми дадат свестен продавач?

Управителят каза:

— Ако трябва, сам ще обслужа дамата, но не мога да услужвам на всички! Моите хора са регистрирани…

— Я го чуйте! — крещеше жената. — Той ги нарича хора! Те не са хора, а роботи! Те крадат работата на хората и властите ги подкрепят, защото те работят без пари, докато честните семейства са декласирани, трябва да живеят в общи бараки и да ядат сурови дрожди. Ако аз бях началство, щях да ги смачкам като мухи!

Бейли погледна роботите — нисши модели, предназначени за няколко прости операции: вида и номера на обувките, например. Те можеха да издават квитанции и да мерят номерата ма крака. Сами за себе си бяха безопасни, но като група — твърде опасни.

Бейли разбираше тревогата на жената, Ако роботите можеха да изместят продавачите, не можеше ли и Р Данийл да подмени един детектив от клас С–5?

Баща му беше учен с висока класификация. След една повреда в енергийната централа той беше уволнен и декласиран, когато Бейли бе на една година. Лайдж помнеше общите бараки, в които израсна като дете и баща си, отритнат до своята смърт, когато Лайдж бе осемгодишен. След това момчето и двете му по-възрастни сестри се преместиха в Детското, където живееха суров живот без привилегии.

Сега Бейли стоеше в средата на този растящ бунт — мъже и жени, боящи се от това, от което сам се боеше: декласиране на самите тях и на близките им.

— Не създавайте затруднения, госпожо! — каза той на жената. — Хайде, минавайте!

— Аз съм работничка и си търся правата! — викаше жената.

Тя не спираше. Бейли се разтревожи. Вероятно пред магазина вече имаше стотици като нея — сърдити и готови за скандал.

— Какво правите в такива случаи? — попита ненадейно Р Данийл Оливо.

Бейли едва не подскочи.

— Това е необикновен случай. Обаче Р-овете са регистрирани продавачи, съвсем законно.

Двамата си шепнеха, докато Бейли се правеше на строг и официален.

— Щом е тъй — рече Р Данийл, — заповядайте на жената да бъде обслужена от тях или да напусне магазина!

— Опасна е тълпата, а не жената. Имаме нужда от патрул.

— Един представител на закона би трябвало да е достатъчен — каза Данийл. — Отворете вратата, господине! — обърна се той към управителя.

Управителят каза:

— Ще държа Града отговорен за всички повреди!

Бариерата беше смъкната. Мъже и жени нахлуха в магазина. Бейли беше виждал подобни вълнения. Наблюдавал бе как множество ръце вдигат роботите, как ги разкъсват на метални късове и жици, как ритат като топка скъпите позитронни мозъци. Роботите-продавачи не знаеха това, но те пищяха и криеха лицата си, докато тълпата нахлуваше.

— Спрете ги! — викаше управителят.

Р Данийл заговори. Гласът му се извиси неочаквано — висок и силен.

— Който направи крачка, ще бъде застрелян!

За момент никой не се помръдна.

Р Данийл се качи на стол и оттам на един шкаф.

— Вие си мислите — рече той, — този човек държи в ръцете си тиклър. Ако всички се спуснем отгоре му, ще го надвием и само малцина от нас ще пострадат! — Гласът му не беше сърдит, но бе авторитетен. Той продължи: — Грешите. Това, което държа, е смъртоносен бластер, а не тиклър. И ще го използувам. Казвам ви го сериозно. Сега ще дойда до вратата и ще застрелям всеки, който ме докосне. Тази жена тук…

— Не, не! — завика жената. — Аз не вредя на никого. Не искам вече обувки! Искам да си ходя!

— Тази жена тук! — продължи Данийл, — ще остане и ще бъде обслужена. — Той пристъпи напред. Тълпата стоеше насреща му няма. Бейли затвори очи. Това беше моя грешка, помисли си той. Те са му дали моята категоризация!

Нямаше нито звук. Той отвори очи и видя как тълпата напуска магазина.

Отвън спря колата на полицейски патрул. Чак когато всичко свърши, помисли си Бейли. Беше лесно да се отърве от тях. Той обясни на хората в колата за случилото се, като изцяло скри извършеното от Данийл.

След това дръпна Р Данийл настрани.

— Слушайте — рече той, — аз не съобщих за вашето участие.

— Не зная законите ви. В моята страна винаги е нужен пълен отчет, но може би при вас не е така. Във всеки случай избегнахме скандал. Това е всъщност най-важното, нали?

— Тъй ли? — Бейли говореше с яден шепот. — Повече не бива да го правите!

— Да не прилагам повече закона? Какво тогава трябва да правя?

— Да не заплашвате човешко същество с бластер!

— Нямаше да го използувам, Илайджъ, това ви е добре известно. Аз съм програмиран да не причинявам зло на човек. И, както видяхте, не се готвех да стрелям. Дори и през ум не ми е минавало.

— Имахте късмет. Но не разчитайте на него отново. Аз имам право да използувам бластер срещу размирниците, затова го и нося. Но по-безопасно е да се извика патрул.

Р Данийл се замисли. Той поклати глава:

— Мисля, че грешите, колега Илайджъ. Учили са ме, че Земните хора са свикнали от рождение да приемат властта. И е достатъчно само един представител на властта, който отстоява твърдо закона, както го показах и аз.

Лицето на Бейли почервеня от гняв.

— Ако те бяха разбрали, че сте робот…

— Бях сигурен, че не ще познаят.

— Във всеки случай помнете, че сте робот. Само един робот, като продавачите от магазина.

— Но това е очевидно.

— И че не сте човек!

Бейли беше жесток въпреки желанието си. Той си мислеше за младия Винс Барет, когото Р Сами бе изместил. И за себе си, Илайджъ Бейли, когото Р Данийл можеше да измести. Боже господи! — помисли си той, — та нали баща му беше декласиран поради инцидента, отнел живота на хора; може би това беше негова грешка, Бейли не знаеше. Но той не беше сменен от робот-учен!

Той каза сухо:

— Да вървим! Трябва да ви заведа у дома. Джеси ни чака.

3. Представяне на семейството

Името й беше онова, което обърна най-напред вниманието на Илайджъ Бейли върху Джеси. Беше я срещнал в Секцията Посрещане на Коледа през ’02 година. Току-що беше завършил гимназия и бе поел първата си работа по охрана на Града, обхождайки Секцията. Тя беше възбудена от питието.

— Аз съм Джеси Нейводни — каза тя. — Не ви познавам.

— Джеси! — рече той. — Хубаво е. Имате ли, нещо против, ако ви наричам така?

— Не, разбира се. Знаете ли на кое име е съкращение?

— На Джесика.

Тя се засмя и каза:

— Пълното ми име е Джезабел.

— Вярно ли е?

— Честна дума. Джезабел. Родителите ми харесваха словосъчетанието.

Тя беше много горда от това, въпреки че едва ли имаше по-рядко име на света от Джезабел.

Бейли каза сериозно:

— Казвам се Илайджъ Бейли. Илайджъ е бил най-върлият неприятел на Джезабел.

— Така ли?

— Да. Според библията.

— О! Надявам се, това не значи, че ще бъдете най-злият ми враг и в истинския живот!

От самото начало беше ясно, че ще е обратното. За него тя бе жизнерадостна, мила и накрая даже красива. Най-високо той оцени жизнеността й. Нейният оптимизъм изискваше да е такава.

Той поиска едно Жилище за Двама и каза:

— Би ли се омъжила за мене, Джеси? Не искам да живея вече в досегашната си квартира.

Може би това не бе най-романтичното предложение, но Джеси прие.

Само в един случай Джеси се показа не съвсем очарователна, и то пак във връзка с името й. Един път, по време на лек спор Бейли каза:

— Като желаеш да бъдеш Джезабел, не го прилагай навсякъде! Ако искаш да знаеш, Джезабел от Светото писание е била вярна съпруга и добра жена!

И когато той започна да й разказва легендата за Джезабел, която се борела да запази старите обичаи и поверия, Джеси неочаквано извика, пламнала от гняв:

— Аз мисля, че ти си подъл!

И напусна жилището.

Тя повече никога не спомена пълното си име, нито пред Лайдж, нито пред приятелите си, а може би и пред себе си. Оттогава отношенията им станаха отлични; ни една кавга не последва първата. От женитбата им минаха осемнадесет години, синът им Бентли Бейли стана на шестнадесет.

* * *

Бейли спря пред вратата, на която пишеше СЕРВИЗНИ ПОМЕЩЕНИЯ (мъже). Един мъж мина край тях, отвори вратата с личния си ключ и влезе. Той не пророни нито дума, дори не остави вратата отключена за Бейли. Обратното би било проява на лошо държане не само вътре в помещенията, но и извън тях. В Женския Сервиз атмосферата беше съвсем друга. Животът на Джеси дори стана малко скучен, когато семейство Бейли се сдоби с личен умивалник в жилището си.

Като се мъчеше да скрие безпокойството си, Бейли каза:

— Бихте ли ме почакал тука, Данийл?

— Ще се миете ли?

Бейли се почувствува неудобно. Проклет робот, помисли си той, защо не ги учат на обноски?

— Ще взема душ! — каза той.

— Така ли е прието — да чакам отвън?

Безпокойството на Бейли стана още по-голямо.

— Вие нямате нужда да влизате!

— Разбира се. Но ръцете ми са мръсни и искам да ги измия.

Той показа ръцете си — розови, здрави и напълно чисти.

— Влезте! — прошепна Бейли. — Ще се забавя половин час. Почакайте ме! И недейте разговаря с никого, не поглеждайте хората! Така е прието.

Той мина бързо покрай общите умивалници и се отправи към личната си кабина с душ и пералня.

Когато се върна, Р Данийл го чакаше кротко. Илайдж се чувствуваше ободрен след душа, облечен в чисти дрехи.

— В ред ли е всичко? — попита Бейли, когато двамата бяха извън помещението и можеха отново да говорят.

— Всичко, Илайджъ!

* * *

Джеси ги посрещне на вратата угрижена. Бейли й представи Р Данийл.

— Седнете, господин Оливо! Трябва да кажа няколко думи на съпруга си.

Бейли я последва в другата стая.

— Не си пострадал, нали? — прошепна тя. — Така се тревожих, след като те видях по телевизията.

— Какво си видяла?

— Историята в магазина. Казаха, че двама детективи са осуетили там вълнения. Знаех си, че се връщаш дома и помислих, че…

— Моля те, Джеси! Виждаш, че съм съвсем добре.

С усилие Джеси се овладя.

— Как трябва да се държа с колегата ти?

— Като с всеки друг, разбира се.

Но тя не беше убедена.

— Нещо не е в ред! — каза с присвити очи.

— Няма нищо. Хайде да се върнем в стаята, защото ще стане подозрително.

Илайдж Бейли се гордееше с жилището си — три големи стаи, всяка с шкаф. Сега, с това създание от друг свят в него, апартаментът изведнъж изглеждаше малък и препълнен.

— Обядвали ли сте с господин Оливо, Лайдж? — попита Джеси с фалшива любезност.

— Данийл няма да се храни с нас! — каза бързо Бейли. — Но аз ще хапна.

Джеси не възрази. С тази оскъдна храна добре беше, че поканата отпада.

— Мога ли да ви наричам по малко име, госпожо Бейли? — попита учтиво Р Данийл.

— Разбира се. Казвайте ми просто Джеси… м-м, Данийл!

Тя се засмя. А гневът на Бейли порасна. Джеси го взема за човек, помисли той. Сега ще има да разказва в Женския Сервиз. Р Данийл е приличен на вид, макар и малко дървен, и Джеси не може да не се ласкае от вниманието му.

Бейли се чудеше какво ли си мисли Р Данийл за Джеси. Тя не се бе променила през тези осемнадесет години, поне за Лайдж Бейли. Но в Новите Светове жените на Космическите бяха все дълги, слаби и красиви — такива, каквито навярно Данийл харесваше.

Р Данийл май не се вълнуваше от разговора с Джеси, от държанието й и от начина, по който го назоваваше… Вратата се отвори и едно момче предпазливо влезе. То видя Р Данийл.

— Татко! — каза то несигурно.

— Синът ми Бентли — рече Бейли. — Това е господин Оливо, Бен.

— Твой колега, татко! Здравейте, господин Оливо. — Очите на Бен се разшириха. — Татко, разкажи какво стана в магазина за обувки! Телевизията…

— Не задавай въпроси, Бен! Седни!

Момчето хвърли поглед върху масата.

— Какво има за обяд? Нали не е пак месо от дрожди?

— Какво лошо има в месото от дрожди? — каза Джеси със свита уста. Явно обядът щеше да бъде месо от дрожди.

Неочаквано Р. Данийл попита от другия край на стаята.

— Бих ли могъл да разгледам книгите-филми, докато се храните?

— О, да! — каза Бентли и стана. — Те са мои. Взех ги от библиотеката. Интересувате ли се от роботи, господин Оливо?

Бейли изтърва лъжицата си и се наведе да я вдигне.

— Да. Бентли. Много се интересувам.

— Тогава вярвам, че ще ви харесат. Всичките са за роботи… Не ги обичам аз тях…

— Сядай, Бентли — рече Бейли — и не досаждай на господин Оливо!

— Той не ми досажда, Илайджъ. Бентли, с тебе ще си поговорим друг път на тази тема. Баща ти и аз ще бъдем много заети тази вечер.

— Благодаря ви, господин Оливо! — Бентли седна отново, погледна тъжно към чинията с розово изкуствено месо и започна да се храни.

Заети довечера? — помисли си Бейли. След това неочаквано се сети за работата. Спомни си за Космическия, който лежеше мъртъв в Космоград, и осъзна, че часове наред той беше така потънал в собствените си проблеми, че беше забравил за този хладен факт — убийството!

4. Анализ на едно убийство

Джеси се сбогува с тях.

— Извинете не, господин Оливо. Мисля, че ще имате много работа с Лайдж.

Тя отвори вратата, като побутваше пред себе си сина си.

— Кога ще се върнеш, Джеси? — попита Бейли.

— Кога би искал да си бъда в къщи?

— Е… както обикновено. В полунощ.

Р Данийл каза:

— Съжалявам, че ви прогонвам от къщи!

— Не се тревожете за това, господин Оливо! Обикновено прекарвам вечерите с приятели. Ела, Бен!

— О, мамо! — запротестира момчето. — Трябва ли и аз да дойда?

— Прави каквото ти казвам!

Вратата се затвори след тях. Р Данийл попита:

— Може ли някой да ни чуе?

Бейли го погледна учудено.

— Никой не се интересува какво става в съседното жилище.

— Нямате ли навик да подслушвате?

— Не е в стила ни, Данийл.

— И убийството не е, но все пак някой го е сторил!

— Моля?

— Съжалявам, Илайджъ, но след като хората понякога вършат убийство, независимо от общоприетия стил, те биха могли и да подслушват.

— Това жилище е добре изолирано — каза Бейли. — Впрочем, да започваме. Зная, че човек на име Рой Неменну Сартън от Космоград е бил убит от неизвестно лице. Космическите свързват това убийство с последните опити да се провали техният план за интегрирано общество на хора и роботи. Изглежда подозират, че убийството е резултат от дейността на организирана терористка група.

— Да.

— Е, добре. Кое ви кара да смятате, че тази теория е вярна? Защо да не може убиецът да е сам? Антироботните чувства са широко разпространени на Земята, но не съществува организирана група!

— Искате да кажете явна.

— Дори и тайна организация би съобразила, че убийството на един Космически означава най-лошото нещо, което може да стори. По-скоро това е работа на побъркан човек.

— Не, Илайджъ. Жертвата е била внимателно избрана, а и времето на убийството — също. Такова нещо може да стори само организирана група.

— Щом имате повече информация от мен, разкажете ми!

— Ще ви изложа само общите предпоставки. Голямата част от Космическите вярваха, че Земята ще възприеме интегрираното общество, което така добре е устроено в Новите Светове. Дори след първите вълнения ние си мислехме, че това е въпрос само на неразбиране на идеята. Оказа се обаче, че даже с помощта на вашите правителства не може да се отбележи съществен напредък. Естествено, това ни създава грижа.

— Много мило! — рече Бейли мрачно.

— И още нещо — каза Р Данийл. — Ние вярваме, че една модерна, стегната Земя, ще бъде добра за всички, дори за нас. Трябва да призная, че някои от Новите Светове бяха против този план.

— Какво? Разногласие между Космическите?

— Разбира се. Има и такива, които мислят, че Земята ще стане по-опасна. По-специално доктор Сартън…

— Той беше доктор?

— По роботика, Илайджъ.

— Ясно. Продължете!

— Доктор Сартън смяташе, че е време да се помъчим да разберем Земните, че Космическите, които се стремят да променят Земята, трябва да напуснат Космоград и да се примесят със Земните, да живеят като тях, да мислят като тях.

Бейли каза:

— Космическите? Невъзможно. А какво ще стане с постоянния им страх от болести? Не вярвам някой да поеме риска да влезе в Града.

— Прав сте. Болестите са непознати на Новите Светове. Доктор Сартън също го имаше предвид, но той продължаваше да настоява, че е нужно да се опознаят Земните и техния начин на живот.

— Как?

— С Космически роботи!

— О!

— Ние можем да бъдем нагодени за живот на Земята. Ща бъдем приети от Земните и ще се запознаем с живота им.

— И вие сте… — започна Бейли, комуто бе започнало да става ясно.

— Точно такъв робот. Цяла година доктор Сартън работи върху проекта. Аз съм първият и въобще единственият. За съжаление обучението ми не е още завършено. Но се наложи да започна работа поради убийството.

— Значи не всички роботи на Космическите са като вас? Те повече приличат на роботи, отколкото на хора?

— Разбира се. Видът зависи от предназначението. Моето предназначение изисква човешки вид и затова го имам. Другите са по-различни, въпреки че всички са човекоподобни. Във всеки случай приличат повече на хора, отколкото моделите, които видях в магазина. Не могат ли вашите заводи да ги правят по-сполучливи?

— Сигурен съм, че могат, Данийл. Мисля, че ние просто предпочитаме да знаем кога си имаме работа с робот и кога — не.

Р Данийл каза:

— Надявам се, че ще успея да разбера вашия начин на мислене. Доктор Сартън знаеше, че става дума за C/Fe.

— Какао е знаел? Какво Це Фе?

— Това са химическите знаци на въглерода и желязото, Илайджъ. Въглеродът е основата, върху която се гради животът на хората, в желязото — на роботите. Ние казваме C/Fe, когато изразяваме интегрираната култура.

— Мисля, че ви разбирам — рече Бейли. — Доктор Сартън е подходил към проблема от друг ъгъл. Нашите Стародавни се уплашили, че той ще успее. Затова го убили. Така ли е?

— Да, Илайджъ.

Дългите пръсти на Бейли затракаха по масата. След това поклати глава:

— Не ще е тъй. Един Земни да влезе в Космоград с бластер, да застреля доктор Сартън и да се върне. Не виждам как може да стане това. Космоград се пази добре.

Р Данийл кимна.

— По-правилно е да се каже, че никой Земен не би могъл да премине през входа, без да го забележим.

— До какво ви води този извод?

— До задънена улица, но само в случай, че към Космоград има един вход, и то през Града Ню Йорк.

— Че не е ли така?

— Вижте какво, колега Илайджъ, нека да ви обясня. Ще нарисувам един голям кръг и ще го назова „Град Ню Йорк“. Сега до него ще нарисувам едно малко кръгче. Това е Космоград. Там, където се допират, ще нарисувам стрелка и ще я означа като „Бариера“. Е, не виждате ли други места за контакт?

— Разбира се, че не. Няма друг контакт.

— В известен смисъл — рече роботът, — доволен съм да чуя това от вас. То е в съгласие с наученото от мен за това как мислят Земните. Бариерата е единственото директно място за контакт. Но както Градът, така и Космоград са отворени за вътрешността на страната по всички посоки. Земният би могъл да напусне Града, да прекоси страната и да влезе в Космоград, откъдето си иска.

— Да прекоси страната?

— Да.

— Да прекоси страната? Сам? Пеша?

— Разбира се. Пеша. Убийството е станало в началото на работния ден, което значи, че пътуването е направено преди зазоряване.

— Не е възможно! Няма човек в Града, който би сторил подобно нещо!

— Ние, Космическите, знаем това. И по тази причина пазим само Бариерата. Дори по време на Големите Вълнения нашите хора атакуваха само Бариерата. Никой не напусна Града.

— Тогава?

— Но сега имаме работа с необикновен случай. Това не е сляпа акция на тълпа, а организирано действие на малка група по една слаба точка.

Бейли поклати глава.

— Звучи невероятно. Правили ли са вашите хора опит да проверят теорията си?

— Да, правихме. Вашият висш полицейски служител беше там почти по време на самото убийство. Това, Илайджъ, е още една подробност при избора на време за убийството. Комисарят е помагал в миналото на доктор Сартън. Сега докторът имаше намерение да му поиска нова помощ, този път при въвеждането на роботи като мен в Града. Срещата им беше именно поради тази причина. С действието си убиецът спира временно изпълнението на този план и фактът, че убийството стана в момент, когато вашият началник е бил вече в Космоград, усложнява още повече положението. Но не е това което започнах да ви разказвам. Вашият Комисар присъствуваше и му казахме: „Човекът трябва да е прекосил страната!“ И той като вас възрази: „Невъзможно!“ Но го накарахме да помисли върху това.

Р Данийл продължи:

— Една по една проверихме точките, откъдето може да се напусне Града. Знаете ли колко се оказаха те, Илайджъ?

— Двадесет! — предположи Бейли.

— Петстотин и две. Вашият Град расте бавно, Илайджъ. Някога той е бил под открито небе и хората преминавали свободно в страната. Когато бе организиран Градът, много от изходите останаха. Петстотин и два от тях се запазиха. Останалите бяха застроени или затворени. При това не броим точките за авиотранспорт.

— Е, какво още за тия изходи?

— Никой не ги пази. И май че никой не предполага за съществуването им. Всеки би могъл да излезе в което си време иска и после да се върне, без да го разберат.

— Нещо друго? Оръжието не е намерено, предполагам.

— Да разбира се.

— Някаква нишка?

— Никаква. Изследвахме почвата около Космоград. Роботите в полето са безполезни като свидетели. А там хора няма.

— Сетне?

— Сега трябва да опитаме нещо друго. Трябва да открием дали съществува антироботна организация.

— Хм! — рече Бейли замислено. — Бих желал да имате друг колега.

— А аз не искам — рече Р Данийл. — Вашият началник се изказа много ласкаво за предаността и способностите ви.

— Много мило! — рече Бейли язвително и си помисли: „Бедният Джулиъс. Той се чувствува гузен към мен.“

— Проверихме досието ви. Вие сте против използуването на роботи във вашата служба.

— Не възразявате ли?

— Не. Но това ни накара да ви проучим основно. Сега знаем, че въпреки че сте против Р-овете, ще работите с един от тях, щом го изисква службата. Вие сте предан и уважавате властта.

— Добре — рече Бейли сурово. — Ако аз съм преминал през изпитанието, кое прави вас детектив?

— Не ви разбирам?

— Конструирали са ви да бъдете машина за събиране на информация, да набирате данни за живота на хората и да ги предавате на Космическите.

— Това е добро начало за един детектив, нали?

— Начало — може би. Но това не е всичко.

— Така е. Доктор Сартън ми даде още нещо. Чувство за справедливост.

— Справедливост! — изкрещя Бейли. Но Р Данийл се обърна със стола си и загледа вратата.

— Там има някой!

Там имаше някой. Вратата се отвори и Джеси, бледа, със свити устни влезе в стаята.

— Какво има, Джеси? — извика Бейли. — Какво се е случило?

Тя стоеше, отбягвайки погледа му.

— Къде е Бентли, Джеси?

— Той ще прекара нощта в Младежкия дом.

— Защо?

— Ти каза, че твоят колега ще нощува тук. Ще му трябва стаята на Бентли.

Р Данийл каза:

— Това не е нужно, Джеси.

Джеси вдигна очи към лицето на Р Данийл и се втренчи в него. Бейли сведе поглед, безсилен да прекъсне тягостната тишина. И тогава, като от далеч той чу жена си да казва:

— Мисля, че сте робот, Данийл!

И Р Данийл отговори, както винаги с мек глас:

— Така е, госпожо!

5. Шепот в спалнята и пътуване до Космоград

Илайджъ Бейли не спеше. Джеси лежеше до него. От другата страна на стената седеше, стоеше, лежеше (Бейли не знаеше точно) Р Данийл Оливо.

Бейли прошепна:

— Джеси!

— Какво искаш?

— Джеси не ми влошавай положението!

— Трябваше да ми кажеш.

— Как бик могъл, Джеси…

— Ш-ш-т!

Гласът на Бейли се превърна в шепот.

— Как откри?

Джеси се обърна към него и очите й го загледаха през тъмнината.

— Лайдж, мислиш ли, че онова нещо може да ни чува?

— Ако шепнем — не!

— Откъде знаеш? Може да има специални уши. Роботите на Космическите могат да вършат всичко!

— Не и Данийл. Те са го направили хуманоид. Искат той да бъде приет като човешко същество, затова би трябвало да има само човешки сетива.

— Откъде знаеш?

— Ако той притежава свръхоргани, би могъл да издаде че не е човек.

— Добре.

Отново настъпи тишина. След една минута Бейли опита отново:

— Джеси, скъпа, не се сърди!

— Да се сърдя? О, Лайдж, не се сърдя. Аз съм само изплашена — изплашена до смърт.

Той я притисна до себе си.

— Не можеш ли да се отървеш от него?

— Работата е служебна. Как бих могъл!

Той потърси в тъмнината бузата й и я погали. Беше мокра. Внимателно избърса очите й.

— Цяло дете си! — рече той.

— Кажи на твоите от службата да вземат някой друг за тая работа!

— Джеси, ти си достатъчно дълго време жена на полицай, за да знаеш, че задачата си е задача.

— Защо точно ти?

— Джулиъс Ендербай…

— Кажи на Джулиъс Ендербай да вземе някой друг за тази негова мръсна работа!

— Добре, добре! — каза той нежно. И си помисли: „Тя никога няма да разбере“.

Ендербай беше два класа пред Бейли в колежа. Бяха приятели. Когато Бейли взе изпитите и попадна на работа в полицията, завари там Ендербай вече като детектив. Бейли следваше Ендербай, но на увеличаващо се разстояние. Беше способен и сръчен, но му липсваше нещо, което Ендербай притежаваше. Висшият служител не беше голям ум, Бейли знаеше това. Но умееше да борави с хората: той поемаше добре заповедите и добре ги издаваше сам. Погаждаше се дори с Космическите. Те му имаха доверие, което беше изключително полезно за Града. Затова Ендербай израсна бързо и стана Комисар, докато Бейли стана само С–5. Обаче Ендербай не забрави приятелството и по свой начин правеше каквото можеше за Бейли. Задачата с Р Данийл беше пример за това. Трудна задача, но тя откриваше възможност за значително напредване.

Джеси никога не видя нещата в тази светлина. Тя винаги казваше: „Омръзна ми да чувам как всеки казва колко предан си. Помисли един път и за себе си! Забелязала съм, че ония горе не се хвалят с техните преданост и чувство за дълг.“

Бейли лежеше буден. Трябваше да мисли. Трябваше да е сигурен в подозренията. Детайлите се подреждаха в мозъка му и бавно образуваха фигура.

Джеси се размърда.

— Лайдж! — Устните й бяха до ухото му.

— Какво има?

— Защо не напуснеш?

— Не ставай смешна!

— Защо не? Ще се отървеш по този начин от робота. Просто иди при Ендербай и му кажи — край!

Бейли рече студено:

— Не мога да напусна по средата на важна задача. Това би означавало декласифициране.

— Можеш да започнеш всичко отново, Лайдж!

— Не, не мога. Освен това и Бентли ще загуби привилегиите си. За бога, Джеси, ти не знаеш какво означава това.

— Чела съм. Не се страхувам!

— Ти си луда! — Бейли си представи своя баща.

Джеси въздъхна тежко.

Бейли попита:

— Джеси, кажи ми! Как откри, че Данийл е робот?

— Просто се досетих, Лайдж.

— Но ти не мислеше, че е робот, когато излезе, нали?

— Не-е! Но започнах да мисля…

— После, Джеси? Какво стана?

— Ами… пълзеше слух. Момичетата говореха в Женския Сервиз. Разказваха за някакъв робот на Космическите, който бил на свобода в Града. Предполага се, че приличал на човек и че работел заедно с полицията — дори попитаха мен дали зная, аз се засмях и им казах: „Не ставайте глупави!“ След това отидохме на кино и започнах да мисля за твоя нов колега и си рекох: „О, господи, той така много прилича на онези фотографии на Космически… някой може да го е познал в магазина за обувки.“ Казах ти, че ме болеше глава и изтичах…

— Добре, Джеси! Стига! Защо те е страх? Ти не се страхуваш от самия Данийл, нали?

Неочаквано той стана от леглото.

— Къде отиваш, Лайдж? Не ме оставяй!

— Няма нищо. Отивам само до вратата.

Той отиде до вратата на дневната стая и почака малко. Нищо не се случи. Ръката му плъзна по дръжката. Пръстите напипаха електрическия ключ и той включи светлината. Видя, че входната врата е затворена и че дневната стая е празна. Отново изключи светлината и се върна.

Това беше всичко, което искаше. Парчетата от мозайката се наместваха в ума му. Фигурата беше пълна.

— Какво има Лайдж? — попита Джеси.

— Нищо, Джеси. Няма го в стаята.

— Роботът? Мислиш ли, че си е отишъл завинаги?

— Не, не. Ще се върне. И преди да се е върнал, отговори ми на въпроса: от какво се страхуваш?

Думите й се отрониха бавно:

— Ако някой разбере, че е робот, може да има бунт.

— Но те не знаят къде е роботът?

— Могат да открият.

— Виж какво… Ш-ш-т! — Той Притисна Джеси към възглавницата. — Върнал се е. Сега слушай! Всичко е наред. Той ще си отиде сутринта и вече няма да се върне. Няма да има и бунт, нищо няма да има.

„Сега мога да поспя! — помисли си той. — Никакъв бунт. Никаква декласификация.“ И точно преди да заспи, си помисли: „Нито дори убийство за разкриване! Загадката е разрешена!“… И заспа.

* * *

Ендербай триеше стъклата на очилата си с голямо внимание, сетне ги постави на очите си. Бейли си мислеше: „Стар трик. Прави се на зает, когато обмисля какво да каже, при това безплатен трик, а не както например лулата!“ И понеже мисълта стигна до собствения му мозък, той извади лулата и я запали.

— Как е? — попита Ендербай.

— Не е лесно.

— Съжалявам, Лайдж!

Бейли каза със стисната в уста лула:

— Р Данийл ми уреди посещение в Космоград.

— В Космоград?

— Да. Това е следващата логична стъпка.

Ендербай поклати глава.

— Не мисля, че идеята е добра, Лайдж. Нищо ново няма да научиш там. Те са странни хора. Нямаш опит с тях Мразя ги!

— По дяволите! — каза Бейли с изкуствен гняв. — Роботът дойде тук, аз пък ще ида там. Разбира се, ако мислите че не съм подготвен да водя разследването…

— Не е заради това, Лайдж. А заради Космическите. Не знаеш какво представляват.

— Добре, тогава ела и ти с нас!

— Не, не, Лайдж. Не ме карай да отивам там! — С пресилена усмивка той добави: — Много работа имам, нали знаеш.

Бейли го погледна замислено.

— Защо не се присъединиш към нас по-късно по видеовизора? Само за малко, в случай, че се нуждая от помощ.

— Мисля, че бих могъл!

Не изглеждаше много ентусиазиран.

Бейли се извърна назад, докато напускаше кабинета. Той видя Комисаря с наведена напред към бюрото глава и до него достигна слаб стон.

Бейли седна и запуши лулата. Той очакваше, че Ендербай ще е против отиването му в Космоград. Но не беше очаквал да се предаде толкова лесно. Бейли беше получил каквото искаше — отиване в Космоград и присъствието на шефа си по видеовизора, та да може да наблюдава от безопасна позиция какво става — свидетел, който не може лесно да бъде отстранен. И Комисарят се беше съгласил. Бейли си спомни дочутия стон и помисли: „И неговата не е лесна!“

Празен, но учтив глас се обади зад него.

— Какво искаш? — изръмжа сърдито Бейли.

На лицето на Р Сами беше окачена усмивка:

— Данийл е готов, Лайдж!

— Добре. А сега изчезвай!

Роботът го ядосваше, винаги се обръщаше към него по малко име. „Той просто разговаря приятелски“ — беше казал Ендербай, когато Бейли за пръв път му се оплака. „Той те назовава с най-дружелюбното име, което знае“.

Въздъхна и се изправи. И си помисли: „Следваща спирка — Космоград. А може би и последна!“

* * *

Бейли беше пътувал по мотопътя няколко пъти и винаги пустотата му бе действувала тягостно. Чувствуваше се на милиони мили от топлия оживен град. Мотопътят беше добре осветен, но светлината не можеше да замени тишината и празнотата. Р Данийл не правеше нищо, за да наруши тишината или да запълни пустотата, а просто гледаше пред себе си.

След това се прехвърлиха от платното на градския коридор. Уличните платна все още съществуваха, но сега нямаше движение, с изключение на служебни и пожарни коли, затова пешеходците използуваха платното свободно, като се движеха встрани от колата на Бейли.

Скоро свиха по по-малко оживени улици, които водеха до Входа на Космоград. Пазачите явно ги очакваха.

— Пропускът, моля! — рече единия от тях. Бейли забеляза че той носеше ръкавици с телесен цвят и предпазен филтър на ноздрите си.

— Тук има малко Сервизно Помещение за мъже, ако желаете да вземете един душ! — каза пазачът.

— Обикновено — допълни Данийл, — хората от Града вземат душ, преди да влязат в Космоград. Добре е да посетите всички сервизи, тъй като в Космоград не ще намерите подобни съоръжения.

— Не е възможно!

— Искам да кажа такива които, могат да бъдат използувани от жител на Града! — рече Р Данийл.

Бейли влезе в Сервиза. По-скоро почувствува, отколкото видя, че Р Данийл също влезе, „за да провери — помисли той, — дали ще измия от себе си праха от Града?“ Сервизът беше малко, но изключително чисто помещение. На стената светеше надпис: „Умолява се посетителят да стъпи в дупките на пода“.

Щом постави краката си в двете дупки надписът изчезна и мощна струя топла вода го заудря от тавана от пода и от четирите стени. Това трая цяла минута. Следваше втора минута с хладка, по-приятна вода и накрая — една минута топъл въздух, който го изсуши и ободри. Той опипа бластера и калъфа и се увери, че са сухи. Излезе от душа тъкмо когато Р Данийл излизаше от другия. Разбира се! Върху Р Данийл също имаше прах от Града.

Бейли намери дрехите си сгънати, топли и чисти. Един надпис гласеше: „Умолява се посетителят да се облече и да постави ръката си в дупката!“ Бейли го направи и почувствува слабо убождане в средния си пръст. Дръпна се и видя малка капка кръв. Кръвна проба!

Надписът светна отново: „Посетителят може да продължи“. Бейли мина през една арка. Два метални пръта му препречиха пътя и един надпис светна: „Посетителят не може да продължи“.

Р Данийл обясни:

— Открили са у вас оръжие. Носите бластера си, Илайджъ?

Лицето на Бейли почервеня. Той се подвоуми, след това процеди:

— Един полицейски офицер носи бластера със себе си по всяко време.

За пръв път от десетгодишната си възраст той говореше в Сервиз.

— Никой посетител не може да носи оръжие! — рече Р Данийл. — Дори Комисарят оставя бластера си.

„Ето, значи — помисли си Бейли, — какъв бил техният медицински преглед!“ Той разбра кое бе довело хората до Бариерните Вълнения. Позеленял от ярост, откачи колана с бластера. Р Данийл го взе и го пъхна в една дупка в стената. Тънка метална пластина го покри.

— Ако поставите палеца си тук — каза Данийл, — само вашият палец ще може го отвори по-късно.

Бейли направи това, после излезе от Сервиза. Отново беше в коридор, но малко по-различен. И светлината беше друга. Почувствува в лицето си вятър, като че ли край него профучаваше кола.

— Сега сте под открито небе, Илайджъ — каза Р Данийл.

Стори му се, че му призлява. Как могат Космическите така много да се грижат за тялото си, а след това да дишат мръсния открит полски въздух?

Данийл каза:

— Както виждате, откритият въздух не е вреден за човешкото здраве.

Дойде и по-лошо. Коридорите-улици се откриха и в тях нахлу синьото небе и бялата светлина. Бейли беше виждал дневна светлина, но само със защитни очила. Сега всичко беше открито. Очите му се овлажняваха. Беше прекалено светло, прекалено незащитено.

Един Космически приближаваше към тях и Р Данийл пристъпи, за да го поздрави. Космическият се обърна към Бейли:

— Бихте ли дошъл с мен, господине? Аз съм доктор Хан Фастолф.

Нещата малко се пооправиха, когато влязоха в едно от зданията. Фастолф се държеше приятелски. По челото му имаше фини бръчки и косата му бе пооредяла, но още не се беше прошарила. Големите му уши стояха отделени от главата, придавайки му малко смешен вид.

Неотдавна Бейли беше разглеждал снимки с Космически при Ендербай. На фотографии те бяха като ония в книгите-филми: високи, червенокоси, сериозни и студено любезни. Като Р Данийл Оливо, например. Веднъж Бейли му показа една снимка с Космически и го попита: „Вие ли сте това?“ Р Данийл отвърна „Не, Илайджъ, това е доктор Сартън, който ме е направил“. Р Данийл беше създаден по образ и подобие на своя творец.

Сега Бейли гледаше Хан Фастолф, човек, който никак не приличаше на Космическите от снимките.

Фастолф каза:

— Натоварен съм с разследването на убийството на доктор Сартън от страна на Космоград, както Комисаря Ендербай е от страна на Града. Ако мога да ви помогна с нещо, готов съм.

— Благодаря ви, доктор Фастолф — каза Бейли. — Вашето отношение може само да се приветствува. — И добави: — Бих искал разрешението ви да се свържем с Комисаря Ендербай по време на нашия разговор по видеовизора.

— Разбира се, стига да желаете. Данийл, моля ви, разпоредете се.

Комисарят Джулиъс Ендербай се появи пред тях. На Бейли стана приятно, че го вижда. Сега имаше свидетел. Той каза:

— Мисля, че разкрих мистерията около смъртта на доктор Сартън.

С ъгъла на окото си той видя във видеовизора как Ендербай скочи на крака, как хвана падащите си очила, как отново сяда.

Макар и по-спокойно, доктор Фастолф също беше изненадан. Само Р Данийл стоеше невъзмутим.

— Искате да кажете, че знаете кой е убиецът?

— Не! — каза Бейли. — Искам да кажа, че няма убийство.

— Какво? — изкрещя Ендербай.

— Един момент. Комисарят Ендербай — каза Фастолф, като вдигна ръка Той каза на Бейли: — Да не искате да кажете, че доктор Сартън е жив?

— Да, господине! И зная къде е.

— Къде?

— Ето го! — каза Бейли и посочи Р Данийл Оливо.

6. Човек или робот?

Както винаги, лицето на Р Данийл беше безизразно, Хан Фастолф показваше учтива изненада. Но това, което най-много обезпокои Бейли, беше реакцията на Комисаря Джулиъс Ендербай. „Запази спокойствие, Джулиъс!“ замоли го мислено той.

Бейли не вярваше, че Фастолф ще реагира бързо. По-скоро трябваше да действува бавно, ръководейки се от разума. Той беше сам между тях: каза, каквото имаше да каже, и никога повече нямаше да се върне в Града. Беше уверен, че за Космическите са много по-важни собствените планове, отколкото животът на един Земен. Те просто ще предадат тялото му на Ендербай, ще клатят глави и ще говорят за терористите от Града, които ги тормозят. И Комисарят щеше да им повярва — такъв си беше. Ето защо той поиска да има свидетел. И то свидетел, недосегаем за Космическите.

— Лайдж, ти се лъжеш! — изстена Комисарят. — Аз видях тялото на доктор Сартън.

— Вие сте видял останките от нещо, което те са ви представили за тяло на доктор Сартън! — каза Бейли смело. Той си спомни за счупените очила на шефа — нещо, което бе помогнало на Космическите.

— Не, не, Лайдж. Познавам доктор Сартън добре. Той беше!

— Какво ще кажете за този? — попита Бейли, като показа Р Данийл отново. Нима той не прилича на доктор Сартън? Представете си, че видите един робот на пода. Ще го огледате ли внимателно, за да се убедите? — Той се обърна към Космическия. — Бихте ли изровили тялото за експертиза, доктор Фастолф?

Фастолф се усмихна.

— Ние не погребваме мъртвите си, а ги изгаряме.

— Много удобно! — каза Бейли.

— Кажете, господин Бейли — каза доктор Фастолф, — как достигнахте до такова странно заключение?

— Не е достатъчно само да си дървен, за да си робот. Нужни са повече усилия. Вие, Космическите, сте свикнали с роботите, затова не долавяте разликата. За Земните е друго. Ние много по-лесно усещаме кой е робот и кой не. Преди всичко Р Данийл е прекалено хубав, за да е робот. Първоначалното ми впечатление от него беше, че е Космически. И причина за това е, че той е Космически, а не робот.

Р Данийл се намеси:

— Както ви казах, колега Илайджъ, аз съм конструиран така, че да мога да прекарам известно време в общество на хора. По тази причина съм човекоподобен.

— Дори и в онази част от тялото, която обикновено е покрита с дрехи? — попита Бейли. — Дори и по отношение на органи, които са напълно ненужни на един робот?

Ендербай попита неочаквано:

— Как открихте това?

С почервеняло лице Бейли отвърна:

— Не мога да ви помогна сега с демонстрация — в Сервиза за мъже.

Ендербай беше смутен. Фастолф каза:

— Трябва да разберете, че най-изгодно е роботът да бъде точно човешко копие. Нищо друго не е по-разумно.

— Това не е всичко — рече Бейли. Когато го водех към къщи, се натъкнахме на вълнение, което можеше да се превърне в бунт. (Той спря за момент, защото сам не знаеше за кого точно говори — за Р Данийл или за доктор Сартън). Той спря бъркотията като насочи към хората бластер.

— Господи! — изстена Ендербай. — В протокола се казва, че това си направил ти…

— Зная, шефе — отвърна Бейли. — Протоколът се основава на това, което аз казах. Не исках да се записва, че един робот е заплашвал с бластер мъже и жени.

— Разбира се, че не бива.

— Това част от аргументите ви ли е? — попита Фастолф.

— Естествено. Първият Закон на Роботиката казва, че един робот не моме да причини злина на човек.

— Но Р Данийл не е причинявал никому злина.

— Вярно е. Той дори каза след това, че никога не би стрелял. Въпреки това, аз не съм чувал още робот да е заплашвал с оръжие някого, макар да не е имал намерение да го използува.

— Вие експерт по роботи ли сте, господин Бейли?

— Не, но разбирам нещо от позитронен анализ.

— Чудесно — рече Фастолф любезно — но знаете ли, аз съм експерт по роботи. Простите модели роботи, които имате на Земята, може действително да са неспособни да сторят зло на човек. Един усъвършенствуван модел като Р Данийл е нещо друго. Ако разбирам правилно инцидента, Р Данийл е заплашил, че ще стреля, за да предотврати бунт, за да предотврати зло на хората. Така че той изпълнява Първия Закон, не го нарушава.

Бейли запази спокойствие.

— Снощи — каза той, — така нареченият робот твърдеше, че е направен да бъде детектив просто като е прибавено към позитронния му мозък чувство за справедливост.

— Така е — рече Фастолф. — Това беше преди три дни. Аз присъствувах.

— Чувство за справедливост? Справедливост, доктор Фастолф е нещо, което само човек може да проумее.

— Съгласен съм, господин Бейли. Ако вие имате предвид абстрактното чувство — такова нещо не може да се вгради в позитронния мозък при сегашното равнище на науката.

— И го признавате като специалист по роботика?

— Естествено. Въпросът е какво разбира Р Данийл под „справедливост“.

Бейли се обърна към Р Данийл:

— Да чуем.

— Справедливост, Илайджъ, е това, когато всички закони са спазени.

Фастолф кимна.

— Не е лошо за робот. Желанието да види всички закони спазени сега е част от него. Няма нищо абстрактно в неговото чувство за справедливост. Само човешко същество може да разбере абстрактния факт, че някои закони могат да са лоши и че прилагането им е несправедливо. Какво ще кажете на това, Данийл?

— Несправедлив закон — рече Данийл, — е израз, който съдържа взаимно изключващи се думи.

— За робота е така, господин Бейли. Тъй че не бива да смесвате вашата представа за справедливост с тази на Данийл.

Бейли се обърна към Р Данийл:

— Нощес вие напуснахте жилището ми.

— Да. И ако съм ви обезпокоил, съжалявам.

— Къде бяхте?

— В Сервиза за мъже.

За момент Бейли се смути. Този отговор беше истината, но не очакваше да го чуе от Р. Данийл. Увереността му започна да го напуска.

— Когато стигнахме Секцията — каза Бейли, — той влезе в Сервиза с мен. Обяснението му беше неубедително. През нощта той излезе от жилището ми, за да посети повторно Сервиза. За човек това е напълно естествено. Но за робот — очевидно не! И моето заключение е, че той е човек!

— Това е много интересно — каза Фастолф. — Нека Данийл разкаже защо е ходил през нощта в Сервиза.

Р Данийл каза:

— Джеси, съпругата на Илайджъ, напусна жилището снощи с добро чувство към мен. Когато се върна, знаеше че съм робот. Очевидно тя е открила това извън къщи. Следователно някой е чул разговора ни и е разпространил мълвата. Илайджъ казва, че апартаментът е добре изолиран. Ние говорехме тихо. Обикновено подслушване не е възможно. Ако в Града съществува група, организирана достатъчно добре, за да се наеме с убийството на доктор Сартън, нейните членове биха могли да знаят, че Илайджъ е ангажиран с разследването. Възможно е, дори е вероятно, да е инсталирана в жилището му подслушвателна инсталация. Анализът на положението доведе до следното заключение: „Единственото място, където един жител на Града може да прави всичко, без да бъде обезпокояван или разпитван, е Сервизът.“ Затова отидох там на проверка.

— И какво открихте? — попита Бейли бързо.

— Нищо, Илайджъ. Никаква следа от подслушвателна инсталация.

— Е, господин Бейли — рече Фастолф, — звучи ли ви това правдоподобно?

Неувереността на Бейли напълно изчезна. Той каза:

— На пръв поглед е правдоподобно. Но това, което той не знае е, че моята жена ми разказа откъде и откога има информацията. Тя разбрала, че той е робот веднага след като напусна жилището. По това време слухът вече се е носил из Града. Фактът, че е робот, не би могъл да стане явен след подслушване на нашия снощен разговор!

— Но то обяснява неговото посещение в Сервиза снощи! — каза Фастолф.

— Все пак нещо не е обяснено! — възрази Бейли. — Как се е появила мълвата, че в Града ходи един робот на Космическите. Доколкото зная, само двама души знаеха това — Комисарят Ендербай и аз. Шефе, знаеше ли някой друг в Службата?

— Не! — отвърна Ендербай угрижено. — Само ние и доктор Фастолф.

— И той! — рече Бейли, като показа.

— Аз? — попита Р Данийл.

— Да, вие!

— Аз бях с вас през всичкото време, Илайджъ. Как бих могъл да говоря с някого?

— Вие не бяхте с мен през всичкото време! — извика Бейли. — В продължение на половин час, преди да влезем в жилището ми, аз бях в Сервиза. Тъкмо тогава сте се свързали с вашата група в Града.

— Каква група? — попита Фастолф.

— Каква група? — рече Ендербай.

Бейли се надигна от стола си и се обърна към видеовизора.

— Комисарю, слушайте ме внимателно. И ми кажете, ако греша. Съобщава се за убийство. Това става веднага след вашето влизане в Космоград, за да се срещнете с убития. Вие виждате едно тяло, но тялото сега е изгорено и не може да бъде изровено за експертиза. Космическите твърдят, че убиецът е Земен, който е напуснал Града, пресякъл е страната сам, и то през нощта. Вие знаете колко невероятно е това. След това те изпращат един така наречен робот в Града. Първото нещо, което прави той, е да заплаши група хора с бластер. След това да пръсне слух, че робот на Космическите се намира в града и сътрудничи с полицията. Това значи, че не след дълго хората ще знаят, че е робот и че има бластер. Може би и в този момент се множи мълвата, че робот-убиец се разхожда на свобода.

— Невъзможно! — рече Ендербай.

— Не! Възможно е! Има заговор, така е, но той идва от Космоград. Космическите искат убийство. Те искат бунтове. Колкото по-лошо е положението, толкова по-голямо основание имат техните кораби да дойдат долу и да завладеят Градовете на Земята.

Фастолф каза кротко:

— Ние се извинихме за инцидента по време на Граничните Бунтове преди двадесет и пет години.

— Тогава не бяхте готови. Сега сте! — Сърцето на Бейли биеше лудо.

— Господин Бейли, ако ние искаме да завладеем Земята, бихме могли да го сторим и по по-прост начин.

— Едва ли, доктор Фастолф. Вашият така наречен робот ми каза, че общественото мнение там из вашите Нови Светове не е единно по въпроса за Земята. Вероятно е нужен подходящ, шокиращ инцидент, за да се промени мисленето на някои хора.

— Например убийство, така ли? При това симулирано убийство? Надявам се, не допускате, че ще убием наш човек, за да предизвикаме скандала?

— Не, просто сте направили робот, който да прилича на доктор Сартън, застреляли сте го и сте показали на Комисаря Ендербай тялото му.

— Значи — рече доктор Фастолф, — използували сме Р Данийл, за да имитира доктор Сартън във фалшивото убийство, а доктор Сартън като имитация на Р Данийл във фалшиво разследване на фалшиво убийство?

— Точно! Заявявам ви го в присъствие на свидетел, който не е тук физически и който е достатъчно авторитетен, за да му повярва правителството.

Фастолф поклати глава.

— Наистина, господин Бейли, вие имате изненадваща фантазия. Допуснете сега, че Р Данийл е действително робот. Не води ли това до заключението, че Комисарят Ендербай е видял тялото на доктор Сартън? Не е възможно това да е било тяло на втори робот, защото Комисарят Ендербай видя Р Данийл по време на сглобяването му и знае, че съществува само един робот.

— Комисарят не е специалист по роботика! — възрази Бейли. — Вие бихте могли да имате цяла дузина такива роботи.

— Да спрем до тук, господин Бейли. Какво бихте казал, ако Р Данийл е наистина Р Данийл? Ще продължавате ли и тогава да твърдите обратното?

— Ако е робот! А аз твърдя, че той е човек!

Фастолф погледна към Р Данийл и му направи знак. Р Данийл докосна ръкава на ризата си и го свали. Показа се гладка ръка с малки, напълно човешки косъмчета. След това натисна средния си пръст с пръсти на другата ръка и ръката, подобно на ръкава, се разтвори на две. Там, под тънкия пласт от подобна на плът материя, се виждаха стоманени лостове, жици и свръзки.

— Бихте ли разгледали по-отблизо, господин Бейли? — попита доктор Фастолф учтиво.

Но Бейли беше припаднал.

7. Един Космически обяснява

Минутите минаваха и пищенето в ушите на Бейли ставаше все по-силно. Помещението и всичко друго се люшкаше, а с тях, и чувството му за време. Накрая той се намери в същата поза в креслото, но с чувството, че му се губят минути. Комисарят го нямаше върху екрана. Р. Данийл му държеше лакътя. Бейли можа да види под кожата си малка тънка игла. Тя моментално изчезна.

— По-добре ли се чувствувате, Илайджъ? — попита Р Данийл.

Той свали ръкава си и се огледа. И доктор Фастолф беше там.

— Припаднах ли? — попита го Бейли.

— В известен смисъл — да. Страхувам се, че получихте шок.

— Къде е Комисарят? — попита Бейли и се изчерви от срам.

— Спешна работа. Обясних му, че ще се погрижим за вас.

— Благодаря ви — каза мрачно Бейли. — Мисля, че слагаме край на работата.

Той се изправи уморено. Почувствува се стар. Много стар, за да започва отново, както вече се налагаше. Последното нещо, което желаеше, бе да загуби своя С–5 клас. То щеше да бъде лошо, много лошо. Животът в един модерен Град осигуряваше елементарно съществувание дори за изцяло декласифицираните, но класацията имаше малки привилегии: по-добро място тук, по-хубаво парче месо там, по-малко чакане другаде. Бейли си мислеше: „Не става дума а мен, а за Джеси и Бен!“

Мислите му бяха прекъснати от гласа на доктор Фастолф:

— Не ме ли чувате, господин Бейли?

— Да, моля? („Колко ли време сън стоял като глупак?“)

— Няма ли да седнете, господине? Може би ще се интересувате от някои филми от сцената на престъплението и от последвалите събития?

— Не, благодаря. Имам работа в Града.

— Но аз мисля, че случаят доктор Сартън е на първо място!

— Не и за мен. Предполагам, че вече са ме отстранили! — Неочаквано той кипна. — Щом можехте да докажете, че Р Данийл е робот, защо не го направихте веднага? Защо ме докарахте до положение да стана смешен?

— Драги господин Бейли, аз се интересувах от вашите идеи. А колкото до работата, настоях пред Комисаря да ви остави.

— Защо?

Доктор Фастолф въздъхна.

— Господин Бейли, срещал съм два типа граждани на Града — бунтовници и политици. Вашият Комисар ни е полезен, но той е политик. Той ни казва онова, което искаме да чуем. Вие дойдохте тук и смело ни обвинихте в чудовищно престъпление. Дори се опитахте да го докажете. Смятам това за обещаващо начало.

— Колко обещаващо? — попита Бейли саркастично.

— Достатъчно. Ще бъда с вас откровен. Снощи, господин Бейли, Р Данийл разговаря с мен по радиото. Някои неща, засягащи вас, ме заинтересуваха много. Например книгите-филми във вашето жилище.

— Какво за тях?

— Излиза, че вие се интересувате от човешкото общество и от неговото развитие.

— Дори полицаите имат право да прекарват свободното си време с книги-филми.

— Разбира се. Но аз се радвам за начина, по който мислите. Това улеснява задачите ми. Първо, искам да ви обясня нашето отношение към Градовете. Ние живеем тук, в Космоград; не влизаме в Града. Дишаме открит въздух, но през филтри. Сега стоя тук с филтри в ноздрите си, върху ръцете си имам ръкавици и чувството за това колко далеч трябва да стоя от вас. Защо мислите е всичко това?

— Нямам представа! — каза Бейли.

— Отговорът е много прост. Медицинският преглед, душът, с който ви дезинфекцирахме, бяха абсолютно задължителни.

— Болест?

— Да, болест. Земните, които основаха и населиха Новите Светове, се намериха на планети, изцяло освободени от земните болести. Те донесоха своите собствени, разбира се, но донесоха също така и последните медицински познания. Постепенно болестите в Новите Светове изчезнаха напълно.

— Никога ли не сте боледувал, доктор Фастолф?

— Никога от нищо, господин Бейли. В първите години е имало болести, но аз никога не съм хващал дори онова, което наричате настинка. Ако я хвана, бих могъл да умра, защото нямам съпротивителни сили срещу нея. За нас, в Космоград, това е проблем. Земята е пълна с болести, срещу които нямаме естествени съпротивителна сила. Вие сам сте носител на зародиши на почти всички познати болести. Не съзнавате това, защото ги държите под контрол с помощта на съпротивата, която тялото ви си е изработило в продължение на години. Аз не притежавам такава съпротива. Не се ли учудвате, че не се приближавам към вас? Повярвайте ми, господин Бейли, аз само се защитавам.

Бейли каза:

— Ако това е истина, защо не го направите достояние ма Земята?

Космическият поклати глава.

— Ние сме малко, господин Бейли. Вие ни ненавиждате като чужденци. Не можем да см позволим да се изложим, като си признаем, че се страхуваме да се доближим до Земен. Поне до тогава, докато не настъпи по-добро сътрудничество и взаимно разбиране между Земните и Космическите.

— Засега не би могло да има разбирателство. Нас… тях ги дразни надменното ви поведение.

— То е проблем.

— Знае ли Комисарят това?

— Никога не сме му го обяснявали така, както го направих сега пред вас. Но той би могъл да се досети, защото е интелигентен човек.

— Ако се беше досетил, щеше да ми каже! — рече Бейли.

Доктор Фастолф вдигна вежди.

— Ако ви беше казал, нямаше да смятате Р Данийл за човек, не е ли така? — И продължи: — Всичко това е истина. За нас влизането в Града е сигурна смърт. Затуй доктор Сартън създаде своя човекоподобен робот, за да влезе в Града вместо нас…

— Да, Р Данийл ми го каза.

— Не го ли одобрявате?

— Вижте — каза Бейли, — след като сме почнали да говорим открито, позволете ми да ви задам един въпрос. Защо вие, Космическите, въобще идвате на Земята? Защо не ни оставите на спокойствие?

Очевидно изненадан, доктор Фастолф отвърна:

— Вие доволни ли сте от живота на Земята?

— Караме я.

— Да, но колко ще продължи това? Земята умира, човече!

— Караме я! — повтори Бейли.

— Да вземем само това. Град като Ню Йорк изразходва всичките си сили, за да си доставя вода и да изхвърля отпадъците. Енергийните ви системи изискват все повече и повече доставки на суровини, а тя все по-мъчно се доставя. Какво би станало с Ню Йорк, ако само за един час прекъсне това доставяне и изхвърляне?

— Не може да стане това.

— Каква е гаранцията ви за бъдеще? Някога в старо време градовете се самозадоволявали почти напълно. В Стародавни времена отворените градове, дори най-големите, можели да живеят с наличните суровини най-малко седмица. Сега Ню Йорк не може да изкара повече от час.

— Чувал съм това и преди. Стародавните искат да се върнем към обработване на почвата. Добре, те са смахнати, но ние не сме. Ние сме твърде много и не можем да гледаме назад в историята, а само напред. Разбира се, ако можехме да емигрираме на Новите Светове…

— Знаете, че това е невъзможно.

— Тогава какво да правим?

— Емигрирайте в чужди светове. Съществуват стотици милиарди звезди, стотици милиони планети, които могат да поддържат живота!

— Това е лудост!

— Защо? Земните колонизираха планетите в миналото. Защо да не го направят сега?

— Е, да, но…

— Ако сега не е възможно, то се дължи на начина на живот в Града. Преди да е имало Градове, животът на Земята можел просто да се откъсне и да се отправи към една ненаселена планета. Сега Земните са захванати завинаги в пещери от стомана. Вие, господин Бейли, не можете да си представите дори как един жител на Града би могъл да пресече страната, за да стигне до Космоград. Как тогава ще пресичате Космоса, за да отидете в нов свят? Градовете рушат Земята, господине!

Бейли каза ядно:

— Дори и да е така, то си е наш проблем. Ние ще го разрешим!

— Зная какво чувствувате сега. Не е приятно да се слушат проповеди от един чужденец. Бих желал вашите хора също да ни поучат защото и ние имаме проблем, твърде сходен с вашия.

Бейли се засмя мрачно:

— Населението?

— Да. Недостигът от хора, а не пренаселеност. На каква възраст мислите, че съм?

— Шейсет?

— Сто шейсет и три земни години ще навърша скоро. В свят като вашия, дългият живот би бил кошмар. Вие не можете да си позволите да нахраните всеки. Ние на Новите Светове разполагаме всеки със самостоятелна стая. При нас е важно индивидуалното съществуване. Приръстът е нисък и нарастването на населението се контролира строго. Подрастващите се изпитват внимателно за дефекти, преди да им се разреши да се развиват по-нататък.

— Искате да кажете, че убивате децата с дефекти…

— Ако не преминат през изпитанията. Това ви шокира, тъй както нас ни шокира начинът на дишане на Земните.

— Нас ни контролират, доктор Фастолф. На всяко семейство се разрешава определен брой деца.

Доктор Фастолф се усмихна търпеливо.

— Определен брой от всякакъв вид деца: недостатъчно здрави деца. И дори така населението ви расте!

— Кой може да реши кои деца трябва да живеят?

— Това е сложен въпрос. Някой ден ще го разискваме детайлно.

— Добре, къде е вашият проблем? Изглеждате доволен от обществото си.

— Прекалено статично е. Това е трудността. Прекалено е статично. Никой Нов Свят не е колонизирал нова планета през последните двеста и петдесет години. Животът ни е много дълъг, за да го рискуваме и твърде благоустроен, за да го разбъркваме.

— Не мога да разбера нещо, доктор Фастолф. Вие дойдохте на Земята, подлагайки се на риск от болести.

— Да, сторих го. Някои от нас, господин Бейли, са на мнение, че си заслужава да се рискува, когато става дума за бъдещето на човечеството. За съжаление, много малко хора мислят така.

— Добре. Идваме сега към сърцевината на въпроса. Как Космоград решава проблема?

— Като се опитваме да вкараме роботи тук на Земята, ние правим всичко възможно, за да объркаме икономиката на вашия Град.

— И това е решаване на проблема? — Гласът на Бейли затрепера. — Искате да кажете като създавате растяща група от безработни и декласифицирани хора?

— Не от жестокост, повярвайте ми. Ние се нуждаем от безработни, както ги наричате вие, за да емигрират. Америка беше завладяна от кораби с хора, взети от затворите. Градът не успя да организира живота на изхвърления от работа. Той няма да загуби нищо, ако напусне Земята и тръгне да покорява светове.

— Но нещо работата не провървя!

— Не, не върви — рече доктор Фастолф тъжно. — Причина е антироботното настроение. Все пак роботите могат да придружават човека, да направят колонизирането на един пуст свят реалност.

— Е, какво ще стане? Ще се появят Нови Светове?

— Не. Новите Светове са се появили преди Градовете. А бъдещите колонии ще бъдат изградени от хората на базата на Градовете, но с вече един С/Р начин на живот. Те ще бъдат млади, жизнени и ще съчетават най-доброто от нашите култури.

— Не знам дали е така.

— То е само една мечта, да. Помислете върху нея. — Космическият стана. — Прекарах с вас по-дълго, отколкото имах намерение и отколкото разрешават здравните ни правилници. Затова ще ме извините.

Бейли и Р Данийл напуснаха зданието. Бейли поклати глава. Всичко това беше щуротия. Да се насилват Земните да колонизират, да основават ново общество? Глупости! Какво в действителност искаха Космическите? Той се замисли върху това, но не дойде до никакво заключение.

Докато пътуваха в колата на път за Града, Бейли чувствуваше неговия шум, топъл и приветлив. Познатата атмосфера го обгръщаше все повече, ноздрите му затрепериха. С учудване той разбра, че Градът имаше мирис.

Той си мислеше за двадесетте милиона души, скрити зад стоманените стени на тази голяма пещера и за пръв път в живота си ги усети с ноздрите си, прочистени от чуждия въздух. Той си мислеше: „Как ли е на Новите Светове? По-малко хора, повече въздух и по-чист!“

Скоро буботенето на Града ги обгърна съвсем, мирисът изчезна и Бейли се засрами малко от себе си.

— Данийл — рече той, като ускори колата по празния мотопът.

— Да, Илайджъ.

— Защо доктор Фастолф ми разказа всичко това?

— За да ви изтъкне важността на разследването. Ние сме тук не само, за да разрешим едно убийство, но и да спасим Космоград и с това — бъдещето на човечеството.

— Той можеше просто да ми покаже на филм сцената на убийството и да ме срещне с хората, които са намерили тялото.

— Не мисля, че бихте прибавил нещо съществено, Илайджъ. Ние сторихме всичко, каквото е нужно.

— Тъй ли? Но не се добрахте до нищо. До никаква нишка. До никакво подозрение.

— Имаме някакво подозрение.

— Кой? Досега не сте ми казвал нищо.

— Не смятах, че е наложително, Илайджъ. То е тъй очевидно.

— Кой, по дяволите! Кажете ми името!

— Единственият Земен, който е присъствувал по време на убийството. Комисарят Джулиъс Ендербай.

7. Обяд в секционната кухня

Служебната кола се отклони по едното платно и спря срещу безличната бетонна стена на мотопътя. Когато бръмченето на мотора стихна, тишината стана мъртва и потискаща.

Бейли погледна към робота до себе си и попита с тих глас:

— Какво казахте?

Времето се влачеше, докато Бейли чакаше отговор. Малко самотно вибриране се надигна, достигна максимум, след това заглъхна. Това бе звукът от друга служебна кола, пореща пътя край тях по своя си работа, може би отдалечена на мили. Или пък беше пожарна кола, устремена към своя голям обект.

Една самостоятелна част от мозъка на Бейли се запита дали има човек, който все още знае колко са мотопътищата, кръстосващи недрата на града Ню Йорк. През никое време на деня или нощта мотопътната мрежа не се изпразваше напълно.

Р Данийл заговори и гласът му беше глух, когато каза:

— Може би ни подслушват.

— Тук? Невъзможно е. И какво казахте за Комисаря?

— Той присъствува на сцената на убийството, Илайджъ. Освен това живее в Града. Неизбежно беше попаднал под подозрение.

— Беше? Не е ли вече?

— Не. Невинността му се доказа бързо. По простата причина, че няма бластер. Нямаше откъде да го вземе. Влязъл беше в Космоград през официалния вход, това беше съвсем сигурно и, както знаете, там бластерите се оставят задължително.

— А намери ли се въобще оръжието, с което е извършено убийството?

— Не, Илайджъ. Всички бластери в Космоград бяха подложени на преглед. Никой от тях не е бил употребяван от седмици. Изследването в радиоактивната камера е съвсем сигурно.

— Тогава убиецът или е скрил оръжието тъй добре, че…

— Не може да бъде скрито в Космоград. Ние претърсихме основно.

Бейли каза нетърпеливо:

— Искам да отбележа възможностите. Или оръжието е скрито, или е отнесено от убиеца, когато се е върнал.

— Точно така.

— И ако се приеме само втората възможност, това оневинява Комисаря.

— Да. Но като предпазна мярка го подложихме и на цереброанализ.

— Това пък какво е?

— Под цереброанализа разбирам анализиране на електромагнитните полета на живите мозъчни клетки.

— О! — рече Бейли. — И какво научавате при това?

— Получаваме информация за темперамента и емоционалния заряд на индивида. В случая с Комисаря Ендербай анализът показа, че той не е способен да убие д-р Сартън. Съвсем не способен.

— Да, разбира се — потвърди Бейли. — Не е от този тип хора. И аз можех да ви го кажа.

— По-добре е да имаме обективна информация. Естествено, всички жители на Космоград преминаха през цереброанализ.

— И с подобен резултат, предполагам.

— Без съмнение. Ето защо ние сме на мнение, че убиецът трябва да е обитател на Града.

— Добре. Не остава нищо друго освен да подложим всички жители на Града на тази малка процедура.

— Няма да даде резултат, Илайджъ. Там могат да се намерят милиони хора, способни на убийство в темпераментно отношение.

— Милиони! — изръмжа Бейли и си помисли за тълпите през онзи отколешен ден, когато те крещяха срещу мръсните Космически и за застрашителните тълпи пред магазина за обувки от предишната нощ.

И си помисли: Бедният Джулиъс! Заподозрян!

В ушите си чуваше гласа на Комисаря след откриване на тялото: „Нечовешко, нечовешко!“ Нищо чудно, че си бе счупил очилата от вълнение и объркване. Нищо чудно, че не искаше да дойде отново в Космоград. „Мразя ги!“ — бе изсъскал той между зъбите.

Бедният Джулиъс! Човекът, който можеше да се оправя с Космическите. Човекът, чиято най-голяма заслуга за Града беше, че можеше да меле с тях. Колко много би помогнало това за бързото му издигане!

Нищо чудно, че Комисаря беше поискал от Бейли да се заеме със случая. Добрият стар предан и дискретен Бейли! Приятеля от колежа! Той ще си мълчи, ако разкрие този малък инцидент. Бейли се замисли как ли става този цереброанализ. Представи си големи електронни, чевръсти писци, които изписват мастилени линии върху карирана хартия, самоконтролиращи се механизми, щракащи ту тук, ту там.

Бедният Джулиъс! Ако при изследването мозъкът му е бил в такова ужасно състояние, в каквото е бил след убийството, той може да се е видял на края на кариерата си с принудителна заповед за уволнение в ръцете на Кмета.

Служебната кола се изкачи по подземния етаж на кметството.

Беше 14,30 часа, когато Бейли пристигна в бюрото си. Комисаря го нямаше. С хилене Р Сами обясни, че не знае къде е отишъл.

Бейли помисли малко. Но не забеляза, че е гладен.

В 15,20 часа Р Сами влезе в бюрото и каза:

— Комисаря дойде, Лайдж!

— Благодаря — отвърна Бейли.

За пръв път изслушваше Р Сами, без да се ядоса. В края на краищата Р Сами беше вариант на Р Данийл, а Р Данийл очевидно беше личност или по-скоро нещо, от което човек не се нервира. Бейли си мислеше, как ли ще я карат на една нова планета хора и роботи, пък било и в Градове.

Когато Бейли влезе, Комисаря проучваше някакви документи, но вдигна глава.

— Няма що, голяма каша забърка в Космоград!

Като че ли го обляха с душ. Словесният двубой с Фалстоф…

Продълговатото лице на Бейли придоби печален израз.

— Съгласен съм, че я забърках. Съжалявам.

Ендербай го изгледа. Погледът му през очилата беше проницателен. Той изглеждаше за пръв път на себе си през тези 30 часа.

— Е, не е чак толкова страшно. Фалстоф не го взе навътре, тъй че да го забравим! Не може човек да проумее тези Космически! Не заслужаваш късмета си, Лайдж. Следващият път говори най-напред с мен, преди да се правиш на герой.

Бейли кимна. Товарът се смъкна от плещите му.

— Шефе — рече той, — искам двустаен апартамент за Данийл и мен. Няма да го заведа довечера в къщи.

— Това пък какво е?

— Вече се знае, че той е робот. Не помните ли? Може би нищо няма да се случи, но ако има вълнения, не бих искал семейството ми да е в Центъра.

— Глупости, Лайдж. В Града няма такива слухове.

— Джеси донесе мълвата отнякъде, шефе!

— Няма организиран слух. Нищо опасно няма. Ето докладите и се увери сам. Това е докладът на Дорис Гилид. Тя мина през дузина стаи за дамски тоалет в различни части на града. Ти познаваш Дорис. Тя е отракано момиче. Нищо не откри. Никъде нищо.

— Тогава откъде Джеси е чула мълвата, шефе?

— И това има обяснение. Р Данийл се е показал в магазина за обувки. Наистина той ли насочи бластера, Лайдж, или ти?

— Той го извади. И го насочи…

Комисаря Ендербай поклати глава.

— Добре. Значи някой го е познал. В смисъл, че е робот.

— Продължавайте! — рече Бейли възмутен. — Вие бихте ли казал, че е робот?

— Защо не?

— Така ли? Защото аз не бих могъл.

— Какво доказва това? Ние не сме специалисти. Представи си, че в тълпата е имало техник от завода за роботи. Един професионалист. Човек, който цял живот е конструирал роботи. Той забелязал нещо характерно в Р Данийл, нещо в начина, по който говори или се държи. Усетил е. Може би е казал на жена си. Тя го казала на свои приятелки. След това всичко свършило. Но хората не го повярвали. Все пак мълвата е стигнала до Джеси, преди да заглъхне.

— Може би — рече Бейли замислено. — Все пак, какво ще кажете за една ергенска квартира за двамина?

Комисаря сви рамене и вдигна слушалката. След малко каза:

— Секция О–27. Повече не могат да дадат. Но е далеч.

— Става — рече Бейли.

— Между впрочем, къде е Р Данийл?

— В нашия информационен склад. Опитва се да състави списък на привържениците на Стародавното.

— Боже, та те са милиони!

— Зная, но това му доставя удоволствие.

Бейли беше вече на вратата, когато се обърна, отчасти импулсивно, и каза:

— Шефе, говорил ли ви е никога доктор Сартън за програмата на Космическите? В смисъл за приобщаването към С/Р културата?

— Към какво?

— Към роботизацията!

— Най-общи дела! — Гласът на Комисаря не издаваше особен интерес.

— Обяснявал ли ви е как гледат на този въпрос Космическите?

— О, като подобряване на хигиената на труда, повдигане на жизненото равнище — обикновените приказки, които общо взето, не ми въздействуват. Разбира се, съгласявах се с него. Кимах с глава и толкова. Какво друго бих могъл да правя?

— Споменавал ли е нещо за емиграция?

— Емиграция? Никога. Да се прати Земен в Новите светове е все едно да се открие диамантен пръстен около Сатурн.

— Имам предвид емигриране на нови планети.

Комисаря само го изгледа недоверчиво.

Бейли помисли за момент, след това неочаквано попита:

— Какво е това цереброанализ, шефе? Чувал ли сте за него?

Пълното лице на Комисаря не трепна, очите му не промениха изражението си. Той каза спокойно:

— Не, какво е пък това?

— Нищо. Просто ми хрумна.

Той напусна кабинета и вече на своето бюро продължи да мисли. Не, Комисаря не можеше да е такъв актьор. Тогава?…

* * *

В 16,20 часа той позвъни във Вашингтон. Мина доста време, докато открие лицето, което го интересуваше, и употреби още толкова, за да го убеди, че трябва да дойде в Ню Йорк следния ден. В 16,40 часа той успя.

В 16,55 часа Комисаря излезе и като минаваше край него, му се усмихна леко. Смяната, която щеше да остане на работа през вечерта и през нощта, започна да пристига, кимайки за поздрав.

Р Данийл се появи със свитък листа.

— Това ли е? — попита Бейли.

— Да. Списък на мъжете и жените, които може би принадлежат към организацията на Стародавните.

— Колко са?

— Над милион — каза Р Данийл. — Тук са само една част.

— Всички ли смятате да опишете, Данийл?

— Очевидно това ще бъде непрактично, Илайджъ.

— Знаете ли, Данийл, почти всички Земни са Стародавни в една или друга степен. Комисаря, Джеси, аз. Погледнете към неговите… (щеше да каже „очила“, но се сети, че Земните трябва да се крепят един друг и че лицето на Комисаря трябва да се пази в преносен и в буквален смисъл на думата). Затова приключи мисълта си с „украшенията за очи“.

— Да — каза Р Данийл, — забелязах, но сметнах, че не е тактично да се изказвам за тях. Не съм виждал такива украшения у други жители на Града.

— Това е много старинна вещ.

— Служи ли за нещо?

Бейли попита рязко:

— Как успяхте да направите списъка?

— Машината го стори вместо мен. Не можете да си представите колко нещо направи за три часа. Тя дори отстрани имената на починалите.

— И се учудвате? Та нямате ли такива машини по Новите светове?

— Имаме най-различни, разбира се. И то много усъвършенствувани. Но никоя от тях не е така масивна и комплексна като тукашните. Дори най-населеният Нов свят няма толкова жители, колкото има само един ваш Град, затова и машините ни не са тъй комплексни.

— Ходил ли сте някога на Аврора? — попита Бейли.

— Не — отвърна Р Данийл. — Направен съм тук, на Земята.

— Тогава откъде знаете какви са сметачните машини на Новите светове?

— Но това е очевидно, колега Илайджъ. Наборът от информация в мен е поставен от покойния доктор Сартън. Можете да сте сигурен, че аз зная всичко, което се отнася до Новите светове.

— Ясно. А можете ли да ядете?

— Аз съществувам с ядрена енергия. Мисля, че това ви е известно.

— Естествено, че ми е известно. Затова не ви питам дали имате нужда да ядете. Питам ви дали можете да ядете. Дали можете да поставяте храна в устата си, да я дъвчете и да я гълтате. Мисля, че това е задължително условие, ако искате да изглеждате човек.

— Разбирам ви. Да, мога да представя механично операциите по дъвчене и гълтане. Но капацитетът ми е ограничен, затова трябва рано или късно да изхвърля този ненужен материал от мястото, което вие наричате стомах.

— Добре, добре, ще можете да го сторите на спокойствие в стаята си довечера. Работата е там, че съм гладен. Изпитвам нужда да се нахраня и вие ще трябва да се храните с мен. Защото не можете да стоите без да ядете и да не направите впечатление на околните. Тъй че щом можете да ядете, да вървим!

Секционните кухни бяха напълно еднакви в целия Град. Нещо повече: Бейли беше ходил по работа във Вашингтон, Торонто, Лос Анжелос, Лондон и Будапеща и навсякъде кухните бяха едни и същи. Може би в Стародавни времена, когато езиците и менюто са се различавали, и кухните да са били различни. Но днес яденето, приготвено от дрожди, беше еднакво от Шангхай до Ташкент и от Уинипег до Буенос Айрес.

Бейли се движеше бавно заедно с опашката (колкото и да спадаше напливът в някои от часовете за храна, поне десетминутно чакане беше неизбежно) и попита Р Данийл:

— Можете ли да се усмихвате?

Р Данийл, който изучаваше съсредоточено вътрешността на кухнята, се стресна:

— Какво казахте, Илайджъ?

— Чудех се дали можете да се усмихвате, Данийл? — Той говореше извънредно тихо.

Р Данийл се усмихна. Гримасата беше неочаквана и изненадваща. Устните му се дръпнаха назад и кожата около тях се нагърчи. Смееше се обаче само устата. Останалата част от лицето остана неподвижна.

Бейли поклати глава:

— Не се тревожете, Р Данийл. Това не е работа за вас!

Те бяха на входа. Човек след човек всички провираха през специален процеп металните картончета за храна и ги маркираха клик-клик-клик…

На жената зад стъкленото гише, която се готвеше да каже нещо на Р Данийл, Бейли каза:

— Приятелят ми не е от Града. Храната ще бъде за сметка на Министерството на полицията. Подробности не са ви нужни. Присъствието е служебно.

— Натиснете пръстите си тук! — рече жената и подаде на Р Данийл Информационна бланка.

Докато Р Данийл поставяше пръстите си върху бланката, Бейли стоеше на щрек. Навярно не са забравили да го снабдят с пръстови отпечатъци!

Жената взе бланката и я внесе в процепа на една машина до лакътя си. Машината не върна обратно нищо. Бейли започна да диша по-нормално.

— Нямате избор! — рече жената, докато подаваше светлочервено картонче, което означаваше „временен клиент“. — Ще вземете маса ДФ.

Те се отправиха към ДФ. Очевидно това беше маса за приходящи. Бейли седна и Р Данийл се настани до него.

— Нямаме избор. Каквото ни дадат, това ще ядем.

След две минути един кръгъл капак върху масата се отмести и се появи менюто: пюре от картофи, ферментирал сок и задушени кайсии.

— Чудесно! — рече Бейли, докато от процепа изскачаха вилици и резени с хляб от дрожди.

Р Данийл предложи тихо:

— Ако искате, можете да изядете и моето.

Бейли се ядоса:

— Това са лоши маниери! Започвайте да ядете!

Бейли се хранеше прилежно, но не можеше да се отпусне и да получи удоволствие от това. С крайчеца на окото си наблюдаваше Р Данийл. Роботът ядеше с точни движения на челюстите си. Прекалено точни. Неестествено точни.

Странно! Сега, когато Бейли знаеше, че Р Данийл е истински робот, всички подробности го доказваха. Наистина, той нямаше адамова ябълка, която да се вдига, докато преглъща.

Р Данийл каза:

— Илайджъ, лош маниер ли е да се наблюдава друг човек, когато яде?

— Ако имаш предвид директно наблюдаване, разбира се, че не е. Прието е да се разговаря с другите, но не и да се гледат, когато преглъщат.

— Защо тогава осем души ни наблюдават много внимателно, ама много внимателно?

Бейли остави вилицата. Той се огледа, като че ли търсеше солница.

— Не виждам нищо необикновено!

Но го каза, без да е убеден. Тълпата от хранещи се беше един пъстър конгломерат от хора и когато Р Данийл обърна безизразните си кафяви очи към него, Бейли осъзна, че това не са очи, а сканиращи обективи, способни да доловят с фотографска точност и за части от секундата цялата панорама.

— Съвсем сигурен съм! — каза тихо Р Данийл.

— Е, какво от това? Може да е грубост, но тя не значи още нищо.

— Не зная какво е, Илайджъ, но по някакво съвпадение шест от хората, които ни наблюдават, бяха снощи сред тълпата в магазина за обувки. Дали е случайно това?

8. Бягство

Бейли конвулсивно стисна вилицата.

— Сигурен ли сте?

Той попита машинално и като го изрече, осъзна безмислието на въпроса си. Не може да попита компютъра дали е сигурен в резултата, дори ако това е компютър с ръце и крака.

Р Данийл отвърна.

— Абсолютно.

— Близо ли са до нас?

— Не много. Пръснати са из помещението.

— Добре тогава.

Бейли се върна към чинията, вилицата му се движеше бавно. Зад побледнялото продълговато лице мозъкът работеше бясно.

Той допусна, че снощният инцидент може да е бил организиран от група фанатични противници на роботите, че съвсем не е бил спонтанен, както изглеждаше. Подобна група агитатори лесно би могла да включи експерти по роботехника. (Комисаря също допускаше такава възможност.) Може би те не са могли да действуват в магазина, но сега да обсъждат какво да правят в бъдеще. Ако са разпознали Р Данийл, те биха могли да се сетят, че самият Бейли е офицер от полицията.

Р Данийл беше свършил обяда си. Той стоеше мълчаливо, изящните му ръце се облягаха внимателно на масата.

— Не трябва ли да предприемем нещо? — попита той.

— Тук в кухнята сме в безопасност — каза Бейли. — Оставете това на мен, моля ви!

Той разгледа внимателно кухнята, сякаш я виждаше за пръв път.

Хора! Хиляди хора! Какъв беше капацитетът на една средна квартална кухня? Веднъж беше видял скицата с местата — 2200 като че ли. Тази беше по-голяма от обикновените. Ами ако някой сега извика „Робот!“, ако се провре викът между тези хиляди…

Спонтанен бунт може да лумне навсякъде, дори и в кухнята, тъй както може да стане в един коридор или в един асансьор. Дори още по-лесно. Но планирано вълнение е нещо по-различно. Не, планиран бунт е най-добре да се организира по улиците на Града, някъде, където е по-тясно. Паниката и истерията ще се влачат бавно по протежението…

Р Данийл попита:

— Защо не ги арестуват?

— Това само ще усложни нещата по-късно. Познавате лицата им, нали? Няма да ги забравите?

— Аз не мога да забравям.

— Тогава ще ги спипаме друг път. Засега ще скъсаме мрежата им. Следвайте ме и правете каквото правя аз!

Той стана и постави чиниите внимателно, центрирайки ги върху движещия се диск, откъдето бяха се появили. Сложи вилицата и другите прибори. Р Данийл стори същото. Съдовете изчезнаха.

Р Данийл каза:

— И те стават!

— Добре. Имам чувството, че не ще се доближат много до нас. Поне тука не.

Двамата се отправиха един зад друг към изхода, където щракането „клик-клик-клик“ на металните картончета прозвуча ритуално — всяко „клик“ отбелязваше цената на обяда.

Бейли се обърна внезапно към Р Данийл:

— Готов ли сте?

— Готов съм, Илайджъ!

Те напуснаха кухнята и сега бягството им се струваше на Бейли ясно и неизбежно. Той се отдалечаваше от кухнята с бързи крачки, но без да тича. Всеки момент очакваше да чуе зад гърба си „Робот, робот!“ Този начален момент беше най-рискован. За момент спря, въпреки че Р Данийл го следваше безшумно.

— Още ли са зад нас, Данийл? — попита той шепнешком.

— Да, наближават ни.

— Това няма да го бъде! — каза Бейли уверено.

Има една игра, която децата наричат „бягане по пътека“. Правилата й са универсални. Едно момче от Сан Франциско може успешно да се състезава с друго момче от Кайро. Целта на играта е да се стигне от точка А до точка Б по време на усилено улично движение, като се скача от една на друга от транспортните ленти, които се движат с различна скорост и в различна посока. Преследваният се стреми да се отскубне от преследвачите си с неочаквани промени на скоростта. Ако преследвачите са невнимателни или неопитни, те бързо изпускат „жертвата“ си или падат върху движещите се ленти.

Като малък Бейли беше забележителен бегач по пътечка. Неговите успехи будеха сериозна завист сред връстниците му. Но сега той беше четиридесетгодишен. Не беше бягал повече от двадесет години, въпреки че помнеше някои трикове. Макар да беше загубил нещо от някогашното си умение, сега той можеше да го компенсира с друго — като полицай той познаваше Града както никой друг, познаваше всеки ъгъл, знаеше кой сектор къде свършва.

И Бейли се реши да опита.

— Колко души са зад нас, Данийл? — попита той, след като беше успял да удвои „безопасната“ скорост на бягството и тя бе стигнала почти петнайсет мили в час.

— Само един, Илайджъ!

Роботът го следваше неотлъчно, все тъй спретнат, дори без да се задъхва.

— Трябва на времето да е бил добър играч този приятел! — рече Бейли.

Без да прекъсва хода си, той се надигна два инча встрани и стъпи на съседната лента. Почувствува силна болка в мускулите, докато се мъчеше да запази равновесие, но успя да се задържи. Трудна операция, която му донесе четиридесет и пет мили в час.

— Как е? — попита той.

— Още е след нас! — беше тихият отговор.

Бейли сви устни. Той предприе най-рискованата операция — да тръгне срещу движението. Хората го блъскаха, ругаеха, сочеха му да напусне лентите.

— Съжалявам! — извиняваше се Бейли. Ръката на Р Данийл стоеше зад гърба му и му придаваше допълнителна сила.

— Благодаря, Данийл!

Без да губи ритъма на движение, Бейли премина на ново ускорение, след това излезе на мотопътя.

— Още ли е след нас, Данийл?

— Не се вижда вече, Илайджъ!

— Добре. Ех, какъв бегач по пътеката би излязло от вас, Данийл! О-о-п!

Отново се спуснаха във водовъртежа на движещите се ленти и когато пътят ги изведе пред входа на някаква сграда, пред тях се изправи пазачът.

Бейли показа картата си:

— Служебно посещение! — рече той.

И влязоха вътре.

— Електроцентрала! — каза Бейли кратко. — Преследването свърши.

И друг път той беше влизал в електроцентрали, включително и в тази. Но това не му попречи отново да изпита страхопочитание, присъщо на всеки външен посетител. Това чувство се подсилваше и от спомена, че някога баща му беше виден специалист в подобна централа. Някога…

Тихо бръмчаха огромните генератори, скрити в шахтата на станцията, във въздуха се носеше лека миризма на озон, червени линии сочеха докъде може да се движи човек, без защитно облекло.

Някъде в станцията (Бейли не знаеше точно къде) всеки ден се изразходваше половин килограм разпадащ се материал. И също толкова често отпадният радиоактивен „горещ прах“ се изхвърляше под въздушно налягане през оловни тръби в дупки, отдалечени на десет километра оттук и дълбоко под морското дъно. Понякога Бейли си мислеше какво ли би станало, когато тези дупки се изпълнят.

— Стойте надалеч от червената линия! — предупреди той Р Данийл. — След това поразмисли и рече: — Всъщност това май че не ви засяга?

— За радиоактивност ли става дума?

— Да.

— Тогава ме засяга. Гама-лъчението нарушава деликатния баланс в позитронния ми мозък. При мен ефектът ще се прояви дори по-бързо, отколкото у вас.

— Искате да кажете, че лъчите ще ви убият?

— Ще стане нужда да подменят позитронния ми мозък. И тъй като няма два напълно еднакви мозъка, аз ще бъде нова личност. Данийл, с който сега разговаряте, ще бъде в известен смисъл мъртъв.

— Никога не съм го знаел.

— Космическите се стремят да убедят Земните в полезността от роботи като мен, затова не говорят за слабостите им.

— В такъв случай защо ми го разказвате?

Р Данийл изгледа проницателно събеседника си:

— Защото вие сте мой колега Илайджъ! И трябва да знаете моите слабости и несъвършенства.

Като нямаше какво повече да каже, Бейли се изкашля и рече:

— От тук до квартирата ни има само четвърт миля.

Това беше мрачна, от нисък клас квартира. Една малка стая с две легла. Два сгъваеми стола и тоалетна. Никакъв умивалник, никаква кухня и даже без топла вода.

Бейли седна на леглото и свали ризата си.

— Предлагам утре да станем рано.

— Някаква специална причина?

— Местоположението на тази квартира не е известно още никому. Или, надявам се, още не е. Ако станем рано, ще бъде за нас по-безопасно. Като отидем на работа, ще решим дали нашето сътрудничество по-нататък е оправдано.

— Вие мислите, че вече не е?

Бейли сви рамене и каза:

— Не можем всеки ден да минаваме през такива премеждия?!

— Но аз мисля…

Остър червен сигнал на входната врата прекъсна думите на Р Данийл.

Бейли се изправи и приготви бластера си. Сигналът на входната врата светна повторно.

Той приближи до вратата, постави пръст на бластера и включи системата, която правеше част от вратата прозрачна в една посока. Системата не беше първокачествена и изкривяваше изображението, но беше достатъчно добра, за да се види зад вратата Бен, синът на Бейли.

Бейли реагира бързо. Той отвори, хвана грубо Бен за китката, която той беше вдигнал, за да позвъни трети път, и го вмъкна в жилището.

— Татко! — проплака момчето. — Не е нужно да ме стискаш така силно!

Бейли продължаваше да се взира пред затворената вече врата. Доколкото можа да види, коридорът беше празен.

— Видя ли те някой, Бен?

— Не. Татко, аз дойдох, за да видя какво става с тебе?

— Какво може да става?

— Не зная. Мама постоянно плаче. Каза ми, че трябва да те намеря. Ако не съм отишъл, рече тя, сама щяла да тръгне да те търси и тогава не се знаело какво ще стане. Тя ме застави да дойда.

— Как ме намери? — попита Бейли. — Знаеше ли майка ти къде съм?

— Не. Попитах за теб в службата.

— И те ти казаха?

Бен погледна уплашено баща си.

— Разбира се — рече той. — Не биваше ли да ми казват?

Бейли и Данийл се спогледаха. Бейли се изправи тежко.

— Къде е майка ти сега, Бен? В къщи?

— Не. Тя отиде у баба на обяд и остана там. Аз трябва да се върна при тях. Искам да кажа, след като се уверя, че ти си добре, татко.

— Ще останеш тук.

* * *

Лампата беше загасена. Бейли лежеше буден. Той усещаше дишането на Бен, докато то стана дълбоко, равномерно и малко тежко. Когато обърна глава, спря вниманието си върху Р Данийл, който седеше в единия стол с неподвижно лице, обърнато към вратата.

След това почувствува, че заспива, и когато заспа, сънува сън.

Присъни му се Джеси. Тя падаше в реактора на една ядрена централа, все падаше и падаше. Протягаше му ръце, зовеше го, но той стоеше неподвижен зад червената черта и гледаше как изкривената й фигура се обръща, докато падне, как ставаше все по-малка и по-малка и накрая се превърна в точка.

Той можеше само да я наблюдава в съня си, като знаеше, че той, сам той, я беше блъснал!

9. Мнението на експерта

Когато видя, че комисарят Джулиъс Ендербай влиза в канцеларията, Илайджъ Бейли вдигна очи и кимна уморено.

Комисарят погледна часовника си:

— Не ме убеждавай, че цяла нощ си бил тук!

— Няма! — рече Бейли.

— Някакви трудности снощи?

Бейли поклати отрицателно глава.

Комисарят каза:

— Мисля си, че бих могъл да намаля до минимум риска от вълнения. Ако се появи някое…

— Ако се появи някое, аз ще ви кажа. Засега няма нищо тревожно.

— Добре! — рече шефът и се оттегли зад вратата, която го изолираше от останалия свят.

Бейли се наведе отново над доклада. Мъчеше се да опише дейността си през последните два дни, но думите излизаха изпод пръстите му неясни и тромави. Бавно осъзна, че зад гърба му има някой и вдигна глава.

— Какво искаш?

Беше Р Сами. И Бейли си помисли: личният лакей на Джулиъс. Струва си човек да е Комисар.

Глупаво усмихнат, Р Сами каза:

— Комисарят иска да те види, Лайдж. Веднага!

Бейли махна с ръка:

— Ей сега ме видя. Кажи му, че ще отида по-късно!

— Той каза — веднага!

— Добре, добре, изчезвай!

Роботът си тръгна като повтаряше:

— Комисарят иска да те види веднага! Той каза — веднага!

— О, небеса! — изрече Бейли през зъби. — Добре, идвам!

Стана от бюрото и се запъти към кабинета.

— По дяволите, шефе — рече той когато влезе при Ендербай, — не ми пращайте повече това чудо!

— Седни, Лайдж, седни!

Когато Бейли седна, Комисарят му поднесе една бележка.

— Това е разписка за телефонния разговор, който си водил с доктор Джеригъл от Вашингтон по специалната линия.

— Така е.

— Няма никакви сведения за съдържанието на разговора, защото се е водил по специалната линия. За какво се касае?

— Нужна ми е основна информация.

— Той е специалист по роботика, нали?

— Да.

Комисарят се нацупи като дете.

— Каква основна информация ти е притрябвала?

— И аз не зная точно. Но имам чувството, че за нашия случай би ни помогнала информация по въпросите на роботиката.

— Не бих казал, Лайдж, не бих казал! Струва ми се, че не си постъпил разумно.

— Какво имате против, шефе?

— Колкото по-малко хора знаят, толкова по-добре.

— Естествено, аз ще му кажа възможно най-малкото.

— Въпреки това смятам, че не е разумно.

Бейли се почувствува гузен.

— Ако кажете, няма да се срещна с него…

— Не, не, постъпи както мислиш, че трябва да направиш. Ти водиш разследването. Само че…

— Само че какво?

Комисарят поклати глава:

— Нищо, нищо. Къде е оня? Знаеш за кого питам.

— Р Данийл е в картотеката.

Комисарят помълча известно време, след това каза:

— Не сме постигнали голям прогрес, нали?

— Не сме. Но се надявам, че нещата ще се променят.

— Добре — каза комисарят, но си личеше, че не е убеден в оптимизма си.

* * *

Когато се завърна при бюрото си, Бейли завари там Р Данийл.

— Открихте ли нещо? — попита той робота.

— Приключих първия оглед на картотеката и се спрях на двама души, които ни преследваха миналата вечер и които освен това бяха сред тълпата в магазина за обувки.

— Я да видя! — Бейли пое картончетата.

Първият се казваше Френсис Клосар, арестуван преди две години за възбуждане на вълнения. Тридесет и петгодишен работник в Нюйоркската фирма за дрожди. Домашен адрес — такъв и такъв. Произход — такъв и такъв. Коса, очи, отличителни белези, образование, трудов стаж, психоаналитичен портрет, физически портрет, данни за това, за онова и накрая снимка.

Вторият се наричаше Джерард Пол. Бейли огледа данните в картона и рече:

— Нищо няма да излезе от това.

— Сигурен съм — рече Р Данийл, — че ако има някаква организация на Земните, която би могла да има нещо общо с престъплението, тези двамата са й членове. Не можем ли де ги разпитаме?

— Какво можем да получим от такъв разпит?

— Но те бяха там — и в магазина за обувки, и в кухнята! Няма да могат да отрекат!

— Присъствието им не е престъпление. Освен това те могат да отрекат. Как ще докажем обратното?

— Но аз ги видях.

— Това не е доказателство! — рече Бейли безжалостно. — Никой съд, ако се стигне дотам, не ще повярва, че можете да запомните две лица между тълпа от един милион души.

— Но аз мога!

— Зная. Но тогава трябва да им кажете кой сте. И веднага ще престанете да бъдете свидетел. Юридическият статут на вас и на механизми като вас не е признат на Земята.

След това добави възбудено:

— Очаквам до половин час да пристигне доктор Джеригъл от Вашингтон. Можете ли да почакате, докато свършим с него?

— Ще почакам!

* * *

Ентъни Джеригъл беше средно висок и външният му вид съвсем не издаваше един от най-ерудираните специалисти по роботика на Земята. Той закъсня двадесетина минути, изискано се извини на прибледнелия от гняв Бейли, който потвърди резервацията за Стаята за конференции Д. Бейли повтори молбата си да не бъде обезпокояван по какъвто и да е повод в продължение на един час и поведе Джеригъл и Р Данийл по коридора към специално изолираните против шпионаж камери.

Преди да седне, Бейли провери внимателно стените. Той слушаше тихото бръмчене на пулсомера в ръката си в очакване да усети прекъсване на монотонния звук, което можеше да означава, че някъде инсталацията е дефектна. Обърна уреда към пода, към тавана и особено внимателно прислуша вратата. Нямаше прекъсване.

Доктор Джеригъл се засмя:

— Карате всичко да изглежда много страшно!

— Това е от изключителна важност, докторе. Имам нужда от информация по роботехника, която само вие можете да ми дадете, надявам се. Всичко, което ще си кажем, е в най-висша степен секретно и се надявам, че щом си отидете, ще го забравите.

— Слушам ви!

— Как мислите, възможно ли е например вие да напуснете очертанията на Града и да излезете на открито пеш?

— Защо ще го правя? — доктор Джеригъл изглеждаше шокиран.

— Това е риторичен въпрос. Не мисля, че можете да го направите, а по-скоро исках да видя каква ще бъде реакцията ви на такава идея. Какво чувство изпитвате?

— Неприятно.

— Представете си, че трябва да напуснете Града през нощта и да пресечете открития терен, да кажем, около една миля или повече?

— Аз… аз… Не виждам кой би могъл да ме убеди да го сторя.

— Колкото и да е важна причината ли?

— Е, ако става дума да спася живота си или живота на семейството си… — той изглеждаше напълно объркан. — Мога ли да ви попитам какво целите с този въпрос, господин Бейли?

— Ще ви кажа. Извършено е сериозно престъпление, едно особено обезпокояващо убийство. Нямам право да ви съобщавай подробности. Предполага се, че убиецът, за да постигне целта си, е постъпил по описания от мен начин. Пресякъл е откритото пространство нощем, при това сам. Бих искал да разбера що за човек е бил.

— Не познавам такъв. Поне аз не познавам. Разбира се, между милионите граждани винаги могат да се намерят и подобни синковци.

— Значи, според вас обикновен човек не би могъл да го направи.

— Не. Съвсем сигурно.

— В действителност бих възприел и друго обяснение за убийството, стига да е приемливо.

— Имате ли нещо предвид?

— Да. Мисля, че един робот би могъл без никакво неудобство да премине през открития терен.

Доктор Джеригъл стана.

— О, моля ви се!

— Какво, нещо сбърках ли?

— Искате да кажете, че робот е в състояние да извърши убийство?

— Защо не?

— Убийство? На човек!

— Да. Седнете, докторе!

Специалистът седна и каза:

— Господин Бейли, тук става дума за две неща: пресичане на незащитено пространство и убийство. Човек лесно може да направи второто, но ще изпита сериозни затруднения за първото. Роботът може да извърши първото, но второто — никога! Ако вие се готвите да замените една неприемлива с една невъзможна теория…

— Невъзможна е силна дума!

— Чували ли сте за Първия закон на роботиката, господин Бейли.

— Естествено. Мога да ви го цитирам: „Роботът не може да причини беда на човек или с бездействието си да постави човек в опасност“. — Бейли посочи с пръст към събеседника си и попита: — Защо да не може един робот да бъде направен без Първия закон? Толкова ли е ненарушим той?

Доктор Джеригъл се сепна, после се закиска.

— О, господин Бейли!

— Добре, кажете!

— Ако разбирахте малко от роботи, щяхте да знаете какъв гигантски труд е вложен при построяването на един позитронен мозък под формата и на математика, и на електроника. И щяхте да разберете, че построяването на нов тип позитронен мозък, дори ако промяната е съвсем нищожна, не става за една нощ. Цял изследователски екип на огромно предприятие ще трябва да се потруди поне една година. Даже този труд не би бил достатъчен, ако основните теоретични постановки на системите не бяха стандартизирани, за да могат да служат като основа за по-нататъшни усъвършенствувания. А стандартните теоретични основи включват Трите закона на роботиката: Първият закон, който вече цитирахте; Вторият закон, който гласи: „Един робот е длъжен да се подчинява на заповедите, издавани от хора, освен в случаите, когато тези заповеди противоречат на Първия закон“; и Третият закон: „Един робот трябва да се грижи за собствената си безопасност дотогава, докато тази безопасност не е в противоречие с Първия и Втория закон.“ Разбирате ли ме сега?

Р Данийл, който през всичкото време следеше разговора с голямо внимание, се намеси:

— Извинете, Илайджъ, искам да проверя дали правилно съм разбрал доктор Джеригъл. Доколкото схващам мисълта ви, господине, всеки опит да бъде построен робот, чийто позитронен мозък да не е в зависимост от Трите закона, ще наложи да се изгради нова теория. А това би изисквало много години?

Специалистът изглеждаше напълно доволен.

— Точно така, господин…

Бейли почака за момент, след това представи Р Данийл:

— Това е Данийл Оливо, доктор Джеригъл.

— Добър ден, господин Оливо! — Джеригъл стисна ръката на Данийл. След това продължи: — Според мои изчисления, нужни са поне петдесет години, за да се развие нова теория, в която да липсват Трите закона и тя да стане отправна точка за построяване на роботи, които да са така добре конструирани, както днешните.

— И това не е вършено никога? — попита Бейли. — Роботи се правят от няколко хиляди години. Вие смятате, че през всичкото това време не е имало човек или група хора, които да се потрудят петдесет години?

— Никога не е строен робот, който да не се подчинява на Първия закон.

— И не е създавана теория?

— Доколкото се простират познанията ми, не е! — каза експертът. — А те не са малки.

— И робот с Първи закон не би могъл да убие човек?!

— Никога! Освен ако това убийство е пълна случайност или ако по този начин ще се спаси животът на двама или повече хора. И в двата случая позитронният потенциал ще разруши мозъка.

— Добре — каза Бейли. — Тъй стоят нещата на Земята. Какво ще кажете за Другите светове?

Част от самоувереността на Джеригъл изчезна.

— Драги господин Бейли, мога да говоря само това, което зная. Но съм съвсем сигурен, че ако такива позитронни мозъци са конструирани или ако е създадена нова математическа теория, непременно ще узная това.

— Така ли мислите? Добре, да продължим с нещо друго, което сега се върти в главата ми. Защо, докторе, роботите имат човешки вид? Винаги съм приемал това за естествено, но в този момент осъзнавам, че всъщност не зная истинската причина. Защо роботът трябва да има глава и четири крайници? Защо въобще трябва да прилича на човек?

— Искате да кажете, защо той не е построен функционално като другите машини?

— Разбира се! Защо не?

— Защото човешката форма е най-сполучливата форма в природата. Ако желаете да направите конструкция, която да върши най-разнообразни дейности, нямате по-добър избор от това да имитирате човека. Освен това цялата ни техника се основава на тази форма. Един автомобил например, е предвиден за контрол, основаващ се на хващане и манипулиране от човешки ръце и крака с такава големина и форма, каквито са прикрепени за тялото ни. Дори такива обикновени предмети като стол, маса или нож и вилица се правят така, че да отговорят на човешките мерки и начин на употреба. Много по-лесно е да се имитират човешките форми, отколкото изцяло да се преустройва видът на нашите уреди.

— Ясно. Това разбирам. Не ви ли прави впечатление, че роботите, произвеждани на Другите Светове, са по-близки до човека по форма?

— Така е.

— Биха ли могли там да изработят робот, който при нормални условия да мине за човек?

Доктор Джеригъл вдигна вежди и се замисли.

— Мисля, че биха могли. Но ще им струва страшно скъпо. И се съмнявам дали би изплатило разходите си.

— Смятате ли, че те могат да направят робот — рече Бейли неотстъпчиво, — който да заблуди и вас, че е човек?

Роботоконструкторът се изкиска.

— Драги господин Бейли, съмнявам се. Наистина се съмнявам. Много му трябва на един робот, ако иска да изглеж…

Доктор Джеригъл прекъсна думата на средата. Бавно той се обърна към Р Данийл и червендалестото му лице побледня.

— О, боже — прошепна той, — о, боже!

Той вдигна ръка и предпазливо докосна бузата на Р Данийл. Р Данийл не се помръдна, но внимателно гледаше специалиста.

С глас, в който имаше повече стенание, отколкото учудване, докторът каза:

— Вие сте робот!

— Доста време ви трябваше, за да познаете! — каза Бейли сухо.

— Не го очаквах! Никога не съм виждал такива! Производство на Другите Светове?

— Да! — каза Бейли.

— Сега вече ясно си личи. Начинът, по който се държи. Начинът, по който приказва! Имитацията не е съвършена, господин Бейли.

— Все пак в доста добра, нали?

— О, чудесна е. Много съм ви задължен, загдето ми дадохте възможност да го видя лично. Мога ли да го проуча?

Конструкторът се изправи нетърпеливо.

Бейли го прекъсна.

— Моля ви, докторе! Един момент. Най-напред да си довършим работата с убийството! Кажете ми, при конструирането на такъв робот, предназначен да минава за човек, нужно ли е да се прави мозъкът му толкова сложен, колкото е човешкият?

— Не.

— Добре. Би ли могло в този мозък да липсва Първият закон? Да е пропуснат случайно. Сам казахте, че теорията е неразработена. Това значи, че конструкторите могат да направят мозък и без Първия закон.

Доктор Джеригъл поклати енергично глава.

— Не, не. Невъзможно!

— Сигурен ли сте? Хайде да изпробваме Втория му закон. Данийл, дайте ми бластера си!

Очите на Бейли не се отместваха от робота. Ръката му от другата страна здраво стискаше собствения бластер.

Р Данийл каза тихо:

— Заповядай, Илайджъ!

И го подаде с дръжката напред.

Бейли рече:

— Човек никога не би се разделил с бластера си, но роботът няма избор и е длъжен да се подчини.

— Освен когато подчинението е в противоречие с Първия закон! — напомни доктор Джеригъл.

— Знаете ли, докторе, че Данийл насочи бластера си към невъоръжена група мъже и жени и ги заплаши, че ще стреля?

— Но не стрелях — рече Р Данийл.

— Съгласен съм, но заплахата си е заплаха, нали докторе?

Доктор Джеригъл сви устни.

— Трябва да узная повече подробности, за да отсъдя. Звучи неправдоподобно.

— Забележете и това, което ще ви кажа сега! Р Данийл беше на мястото на убийството и ако изключвате възможността Земен да е преминал през откритата територия, носейки със себе си оръжие, Данийл и само Данийл е присъствувалият на убийството. Той би могъл да скрие оръжието, защото бластерът, с който е извършено то, беше търсен много щателно и не бе намерен. А явно не се е изпарил като дим. Има само едно място, където би могъл да се намира и което място не беше претърсено.

— Къде, Илайджъ? — попита Р Данийл.

Бейли извади бластера си, насочи цевта му към робота и каза:

— В стомаха ти! В стомаха ти, Данийл!

— Не е тъй, Илайджъ! — отвърна тихо Р Данийл.

— Доктор Джеригъл — обърна се Бейли към експерта, — повиках ви, за да направите щателен и авторитетен анализ на този робот. Мога да уредя да ползувате лабораториите на Градското бюро за стандарти. Ако ви трябва уред или апарат, който те не притежават, ще ви го доставя!

Джеригъл се засмя нервно и каза:

— Драги господин Бейли, нямам нужда от лаборатория.

— Защо?

— Защото съвсем не е трудно да проверя съществуването на Първия закон у него. Никога не съм го правил, но то е съвсем просто.

— Искате да кажете, че можете да го изследвате тук?

— Да, разбира се.

Бейли отстрани бластера, насочен към робота. Това, което последва, го обърка и разочарова. Доктор Джеригъл започна да задава въпроси и да върши неща, очевидно безсмислени. По едно време той попита:

— Ако имам двама братовчеди, между които има пет години разлика и ако по-младият е момиче, какъв е полът на другия?

Данийл отвърна:

— Невъзможно е да се каже при тази единствена информация.

Джеригъл протегна дясната си ръка настрани и каза:

— Можете ли да докоснете върха на средния ми пръст с върха на третия пръст на лявата си ръка?

Данийл го стори бързо и леко.

След не повече от петнадесет минути прегледът приключи.

— Това ли беше всичко? — попита Бейли намръщено.

— Това.

— Не ставайте смешен! Вие не го попитахте нищо, което да има връзка с Първия закон!

— Драги господин Бейли, когато лекарят чукне коляното ви с малко гумено чукче и кракът ви отскочи, не приемате ли това като достатъчна информация за състоянието на нервната ви система? Когато погледне в окото ви и изследва реакцията на зеницата към светлината, защо не се противите на съвета му да не привиквате към наркотици?

— Добре, добре! — съгласи се Бейли. — Какво е заключението ви от прегледа?

— Данийл е изцяло съобразен с Първия закон!

10. Силата на едно име

Едва когато Бейли приключваше закуската си, Р Данийл приближи:

— Комисарят няма да бъде в кабинета си скоро. Казах на Р Сами, че с вас ще разговаряме поне един час и че не бива да пуска никого, освен Комисаря.

— За какво ще разговаряме?

— Строго секретно. Трябва да обмислим плана за действие. Предполагам, че не се готвите да се откажете от разследването?

В кабинета на шефа Бейли рече отегчено:

— Добре, Данийл, кажете сега!

— Колега Илайджъ, от снощи вие не сте на себе си? Имате силна промяна в душевната еманация!

Бейли почувствува кръв в главата си.

— Телепат ли сте? — изкрещя той.

— Не, разбира се! — отвърна Р Данийл.

— Тогава какво, по дяволите, искате да кажете с тази душевна еманация?

— Трудно ми е де обясня, Илайджъ. Нали знаете, че съм конструиран да изучавам човешката психология там в Космоград? Въпреки че сега се занимавам с разследване, целта на създаването ми е цереброанализът.

— Анализ на мозъчните вълни?

— Да, разбира се. Това може да бъде направено без всякакви електроди, стига да има подходящ приемник. Моят мозък е приемник, този принцип не е ли още използуван на Земята?

Бейли не знаеше. Той пропусна въпроса и попита предпазливо:

— Щом мерите мозъчните вълни, какво научавате от тях?

— Не мислите ви, Илайджъ. Получавам впечатление за емоциите и главно анализирам темперамента, подсъзнателните реакции и поведението на човека. В действителност аз бях този, който удостовери, че комисарят Ендербай е неспособен на убийство при дадените обстоятелства.

— И го освободиха от подозрение въз основа на вашите гаранции?

— Да. В това отношение съм много прецизна машина.

Нещо се мярна в главата на Бейли.

— Чакайте! — рече той. — Нали Комисарят не знаеше, че му се прави цереброанализ?

— Не беше нужно да го тревожим.

— Искам да кажа, че вие си стояхте край него и само го наблюдавахте? Без апарати. Без електроди. Без игли и графики?

— Разбира се. Аз съм напълно комплектован за такава работа.

— Добре — рече Бейли, — а какво ви разказа цереброанализът за мене?

— Вие сте разстроен.

— А, много голямо откритие! Разбира се, че съм разстроен.

— Миналата нощ говорихте на сън.

Очите на Бейли се разшириха.

— И какво казах?

— Само една дума — „Джеси“. Повторихте я няколко пъти. Мисля, че викахте жена си.

Бейли почака мускулите му да се отпуснат. Той каза колебливо:

— Имах кошмари. Сънувах, че жена ми е в опасност. Това се случва често с хората — да викат името на жена си. Можете да бъдете сигурен, че е тъй.

— Приемам го. Но то ме навежда на друга една мисъл. Как Джеси позна, че съм робот?

Бейли почувствува пот по лицето си.

— Нали се разбрахме да не се връщаме на този въпрос? Мълвата…

— Съжалявам, че ще ви прекъсна, колега Илайджъ, обаче мълва не е имало. Ако имаше, сега Градът щеше да бръмчи като кошер. Прегледах докладите, пристигащи в Министерството. В тях няма нищо подобно. Просто не е имало мълва. Откъде тогава Джеси е научила?

— Боже мой! Да не би да искате да кажете, че жена ми е член на…

— Да, Илайджъ! Това искам да кажа!

В този момент сигналната лампа на бюрото на Комисаря заблестя яростно. Р Данийл почака Бейли да отговори на зова, но той стоеше вцепенен и безмълвен. Тогава роботът включи връзката.

— Кой е?

Размазаният глас на Р Сами каза:

— Една дама е тук. Иска да види Лайдж. Казах й, че е зает, но не желае да си върви. Името й било Джеси.

— Пусни я да влезе! — рече Р Данийл тихо и кафявите му очи се извиха безстрастно, за да срещнат тревожния поглед на Бейли.

Полицаят стоеше с изкривено от шока лице, когато Джеси се хвърли към него, сграбчи раменете му и се притисна.

— Не мога повече, Лайдж. Не мога. Не мога нито да спя, нито да ям. Трябва да ти кажа всичко!

— Не говори нищо! — каза Бейли с мъка. — За бога Джеси, не сега!

— Трябва! Аз направих нещо ужасно! Такова ужасно нещо! О, Лайдж!…

— Не сме сами, Джеси!

Тя вдигна очи и погледна Р Данийл с невиждащ поглед. Сълзите, в които плуваха очите й, размазваха изображението на робота.

С тих шепот Р Данийл каза:

— Добър ден, Джеси.

— Това… това роботът ли е? — попита тя задавено.

Тя прекара длан през очите си и се отдръпна от ръката на Бейли, която я прегръщаше. Дишаше тежко и за момент по устните й пробяга усмивка:

— Вие сте това, нали?

— Да, Джеси!

— Сърдите ли се, че ви наричам робот?

— Не, Джеси. Такъв съм.

— И аз няма да се сърдя, ако ме наречете и глупачка, и луда, и подривен агент, защото ето какво съм аз!

— Джеси! — изстена Бейли.

— Няма смисъл, Лайдж! — каза тя. — Нека и той научи, защото сте колеги. Не мога повече да живея така. Ако знаете какво преживях последните два дни. Не ме е грижа, че ще отида в затвора, че ще ме изпратят в най-ниската категория и че ще се храня само с дрожди и вода. Не ме е страх, че… Няма да им разрешиш, нали Лайдж? Не им разрешавай да ми сторят нищо! Стр-страх ме е!…

Бейли я потупа по раменете и я остави да се наплаче.

— Тя не е добре — каза той на Р Данийл. — Трябва да я отведем оттук. Колко е часът?

Р Данийл отвърна, без да прави справка с часовник:

— Четиринадесет и четиридесет и пет.

— Комисарят ще бъде тук всяка минута. Повикайте патрулната кола. Ще говорим по мотопътя.

— Мотопътят? О, не, Лайдж! Не!

* * *

Тежка тишина лежеше от двете страни на мотопътя.

— Е, Джеси? — рече Бейли.

Безразличието, което се бе изписало върху лицето на Джеси, откакто напуснаха кабинета на Комисаря, отново изчезна. Тя гледаше към мъжа си, към Р Данийл с тревожно мълчание.

— Хайде, Джеси. Моля те. Какво, престъпление ли си направила? Истинско престъпление?

— Престъпление ли? — Тя поклати неопределено глава.

— Съвземи се! И по-спокойно. Само кажи: да или не, Джеси! — Той се поколеба. — Убила ли си някого?

Изразът на лицето й веднага се смени с възмущение.

— Какво говориш, Лайдж Бейли?

— Да или не, Джеси?

— Не, разбира се. Не!

Коравото кълбо в стомаха на Бейли се отпусна и омекна.

— Откраднала ли си нещо? Фалшифицирала ли си купони? Била си се с някого? Подпалила си нечие имущество? Кажи най-после, Джеси!

— Не съм направила нищо — нищо особено. Нищо от това, което каза.

— А сега започни от началото! Какво дойде да ни разкажеш?

И Джеси заразказва с мек глас, който постепенно стана твърд и изразителен.

— Всичко е заради онези, Стародавните, знаеш това! Те са навсякъде и навсякъде говорят. Дори някога, когато бях помощник диетолог, пак беше същото. Помниш ли Елизабет Торнбоу? Тя беше Стародавна. Винаги говореше за това как всичките ни нещастия идват от Града и колко по-добре е било всичко, когато не е имало Градове.

Често я питах откъде знае, че е така, особено след като срещнах тебе, Лайдж (спомни си разговорите, които водехме тогава!), а тя цитираше малките книжлета, които се разпространяваха от ръка на ръка. От типа на „Срамът на Градовете“, написана от оня, не му помня вече името.

— Огрински — помогна й Бейли.

— Да. Само че повечето от тях бяха още по-лоши. След като се омъжих, тя започна да се подиграва. Казваше, че сега вече съм истинска Градска съпруга, щом като мъжът ми е полицай. После престана да ми говори, аз напуснах работата и това беше всичко. Повечето от нещата, които казваше, бяха казани, за да ме ядосат и може би, за да изглежда по-мистериозна и романтична. Тя беше стара мома, не се омъжи до смъртта си. Повечето от тези Стародавни не могат да уредят живота си в една или друга степен. Помниш ли, Лайдж, ти един път каза, че понякога хората бъркат собствените си недостатъци с недостатъците на обществото и искат да оправят Градовете, защото сами не знаят как да се оправят.

Бейли помнеше, но сега думите му се струваха нагли и повърхностни. Той каза кротко:

— Не се отвличай, Джеси!

И тя продължи.

— А пък Лизи винаги казваше, че ще дойде ден, когато хората ще се обединят. Тя казваше, че за всичко са виновни Космическите, защото те са заинтересовани да държат Земята слаба и скапана. Това беше една от любимите й думи — „скапан“. Веднъж погледна храната, която бях приготвила за следващата седмица, и като я помириса, каза: „Скапано! Скапано!“ Джейн Майърс я имитираше хубаво в кухнята и умирахме от смях. Тя казваше, искам да кажа Елизабет, че някой ден ще видим работата на Градовете, ще се върнем към Земята и ще си разчистим сметките с Космическите, които се опитват да ни вържат завинаги към Градовете с помощта на роботи. Само че тя никога не казваше роботи, а безмозъчни чудовища-машини. Извинете ме за израза, господин Данийл.

Роботът отвърна:

— Не мога точно да разбера смисъла на израза, Джеси, но с готовност ви извинявам. Моля, продължете!

Бейли се местеше неспокойно. Такава си е Джеси. Никакво извънредно събитие, никоя криза не би могла да промени навика й да разказва сложно и объркано.

Тя рече:

— Елизабет винаги твърдеше, че страшно много хора са като нея. Понякога ще рече: „На последното събрание…“, веднага спираше и ме поглеждаше наполовина горда, наполовина уплашена, в очакване да я попитам за какво става дума, та да изглежда по-важна; а при това уж и уплашена, че мога да й навлека беля. Разбира се, никога не я разпитвах. Не бих й направила това удоволствие… И тъй, аз се омъжих и всичко това вече нямаше значение, докато…

Тя спря.

— Продължавай, Джеси! — рече Бейли.

— Помниш ли, Лайдж, спречкването помежду ни? За Джезабел, искам да кажа!

— Какво стана тогава? — Нужни бяха една-две секунди, за да може Бейли да съобрази, че става дума не за друга жена, а за самата Джеси. Той се обърна към Р Данийл:

— Пълното име на Джеси е Джезабел. Тя не го харесва и затова не го употребява.

— То ме ядосва, Лайдж! — каза Джеси. — Наистина. Признавам, че е глупаво, но аз все продължавам да си мисля за онова, което ми каза. Помниш ли, ти каза, че Джезабел е само една консервативна жена, която се е борила срещу нововъведенията, с които новаторите искат да изменят начина на живот на нейните прадеди. И след като и аз съм Джезабел, защо и аз да не…

— Бъдеш същата! — допълни Бейли.

— Да. — Тя тръсна глава. — Не точно така. Не буквално. Не по начина, по който тя го е разбирала. Това не ми подхожда.

— Разбирам, Джеси. Не ставай глупава!

— Мислих си много за нея и стигнах до убеждението, че и сега е, както е било някога. Искам да кажа, ние, земните хора си имаме наш начин на живот, а Космическите дойдоха със свои разпоредби и се опитаха да ни ги натрапят, а аз мисля, че Стародавните са прави. Може би ние трябва да се върнем към нашия стар начин на живот. Затова потърсих Елизабет.

— Продължавай!

— Тя каза, че не разбира за какво й говоря. Освен това съм била жена на ченге. Казах, че то няма нищо общо и накрая тя се съгласи да говори с някой си. След около месец дойде да ми каже, че всичко е както трябва и оттогава аз непрекъснато посещавам събранията им.

Бейли я погледна тъжно.

— Никога не си ми го казвала.

Гласът на Джеси трепереше, когато каза:

— Съжалявам, Лайдж.

— Добре де, това не оправя нещата. Извинението си е извинение, но аз искам да зная нещо повече за тези събрания. Къде се събирахте?

Тя каза:

— Тук долу.

— Къде долу? На това място! Какво искаш да кажеш?

— Тук, на мотопътя. Затова не исках да идваме насам. Но така или иначе, мястото е чудесно за срещи. Събирахме се…

— Колко души?

— Не съм сигурна. Може би шестдесет или седемдесет. Бяхме нещо като подразделение. Имахме сгъваеми столчета, нещо за подкрепяне и някой говореше главно за това, колко добре се е живеело някога и какво трябва да направим с чудовищата, с роботите, а и с Космическите. Ораторите бяха посредствени и едва ги издържахме. Но беше хубаво, че се събираме и че се чувствуваме силни. Можехме да се кълнем във вярност и знаехме как да се поздравяваме тайно навън.

— Никой ли не ви пречеше? Патрулна или противопожарна кола?

— Не. Никой.

— Не е ли странно това, Илайджъ? — намеси се Р Данийл.

— Не, може би — отвърна замислено Бейли. — Има странични разклонения, които практически не се използуват. Стига да ги знаеш. Това ли е всичко за събранията, Джеси? Празни приказки и игра на конспирация?

— Кажи-речи. Е, понякога пеехме. И, разбира се, хапвахме нещо. Не много. Сандвичи и сок.

— Щом е тъй — рече той, — какво те безпокои? Защо трябва да изпадаш в паника през последните дни, ако сте така безопасни?

— Защото мисля, че ще ти направят пакост, Лайдж! Защо се държиш, като че ли не разбираш нищо? Обясних ти го!

— Не, не си. Още не си. Засега ми разказа за някакви кафеджийски срещи. Отправяли ли са се твоите хора на демонстрация? Разрушавали ли са роботи? Правили ли са стачки? Убивали ли са хора?

— Никога! Лайдж, не бих направила нищо такова. И не бих членувала, ако те го правеха!

— Защо тогава казваш, че си сторила нещо страшно?

— Защото… защото те говорят какво ще направят един ден, когато сложат ръка на правителството. Обясняваха ни, че ще се организираме, тогава ще започнат стачки, ще спре работата. Ще заставим правителството да изгони роботите и да принуди Космическите да си отидат. Мислех, че всичко са само приказки, докато не започна историята с теб и с Данийл. Тогава те казаха: „Ето, възможност за акция!“ и „Сега ще им покажем как се спира нашествието на роботите!“ Казаха го в Личната стая, без да знаят, че става дума за вас. Но аз го разбрах. Веднага.

— Успокой се, Джеси. Нищо не е станало. Празни приказки. Не виждаш ли, че нищо не се е случило?

— Аз така се у-уплаших! И си помислих: „Аз съм част от тях. Ако се стигне до убийство или атентат, ти може би ще бъдеш убит или Бентли. И това ще бъде мо-мой грях, загдето вземам участие. И ще отида в затвора.“

Бейли я остави да се нахлипа, прегърна я през рамо и загледа със свити устни Р Данийл, който кротко гледаше пред себе си.

— Сега, Джеси — рече той, — искам добре да си помислиш. Кой ръководи групата ви?

11. Арестът на един конспиратор

Тя притихна и започна да бърше очите си с кърпичка.

— Един мъж на име Джоузеф Клемин беше старши, но всъщност той не беше никой.

— Данийл — обърна се Бейли към робота, — опишете човека, когото подозирате.

— Френсис Клосар — рече Р Данийл, след като го описа. — Работи в Ню Йорк-Дрожди.

Джеси поклати глава.

— Веднъж един оратор идва да ни говори. От него лъхаше на дрожди. Може би за него говорите.

— Не си ли спомняш как изглеждаше? — попита Бейли.

— Не — отвърна тя решително.

* * *

— Това ли е Ню Йорк-Дрожди? — попита роботът, когато Бейли паркира служебната кола на едно уединено място.

— Една част.

Те влязоха в коридор, зад чийто стени бяха наредени открити гишета. Пред тях засия усмивката на администраторката.

— Кого търсите?

— Полиция. Тук ли е Френсис Клосар? Работи в Ню Йорк-Дрожди.

— Сега иде проверя.

Тя изрече в микрофона няколко думи, от които Бейли чу „… твърди, че е от полицията!“

След малко се появи мъж в тъмни дрехи. Имаше тънки мустачки и косата му бе започнала да оредява.

— В сградата ли е Клосар? — попита Бейли.

— Да, господине.

— Посочете ми къде е и, ако не го намеря, ще си поговорим отново!

Двамата влязоха в голяма, осветена зала. На въпроса към работника, който се изпречи пред тях: „Къде е Френсис Клосар?“ той показа с глава към дъното на залата. Миризмата на дрожди беше непоносима, въпреки че помпите за пречистване на въздуха бръмчаха и изпълваха пространството с плътен шум.

Мъж в престилка се надигна към тях. Беше средно висок, с лице, насечено от бръчки и с прошарена коса, независимо от младостта му.

— Аз съм Френсис Клосар! — каза той.

Бейли погледна Р Данийл и роботът кимна утвърдително.

Когато се оттеглиха в едно странично помещение, Бейли попита:

— Къде бяхте снощи между шест и осем часа?

— Разхождах се. Обичам да се разхождам преди вечеря.

— Видя ли ви някой?

— Може би. Не зная.

— А предната вечер?

— Пак се разхождах.

— Имате ли алиби за двете вечери?

— Не съм направил нищо, което да изисква алиби.

Без да отговори, Бейли погледна бележника си.

— Съден сте за подтикване към бунт.

— Да. Един робот ме блъсна и аз му сложих марка. Какъв бунт е това?

— Съдът не е бил на същото мнение, щом ви осъдил да платите глоба! Освен това завчера стана бъркотия в магазин за обувки в Бронкс. Видяли са ви там. Видяли са ви и снощи в Уилиямсбърг, където също едва не се е стигнало до бунт.

— Кой ме е видял?

— Отричате ли тези два инцидента? Вие сте важна фигура в нелегалната организация на Стародавните.

Клосар поклати глава.

— Не мога да ви попреча да си мислите каквото щете. Но това не е доказателство.

— Може би. Все пак ще ви дам и доказателство. — Той се обърна към робота и рече: — Господин Клосар, разрешете ми да ви представя моя колега Данийл Оливо!

Данийл подаде ръка и рече:

— Здравейте, Френсис!

Клосар не каза нищо. Не направи и най-слабо движение, за да поеме подадената ръка.

— А, вие сте невъзпитан? Толкова ли сте горд, че не подавате ръка на полицай? Данийл, сложете ръката си на рамото му!

Покорно Р Данийл постави ръка и в същия миг Клосар я блъсна:

— Пръждосвай се, не ме докосвай! — Той отскочи настрана и рече на полицая: — Махнете това проклето нещо от мен!

— Искате да кажете проклет робот? Кое ви кара да мислите, че Данийл е робот?

— Всеки може да ви го каже! — рече Клосар неуверено.

— Нека да оставим това на съдията. А сега ще дойдете с мен. В полицията ще обясните откъде знаете, че Данийл е робот. Данийл, моля ви, идете до телефона и се свържете с Комисаря. По това време той си е в къщи. Помолете го да дойде в службата. Кажете му, че му водя един приятел, който умира от нетърпение да бъде разпитан.

След десетина минути, през което време Бейли се зае да обяснява на арестувания характера на извършените престъпления, Р Данийл се върна.

— Защо се забави?

— Трудно намерих Комисаря Ендербай, Илайджъ. Оказа се, че е в кабинета си.

Бейли учудено погледна часовника.

— По това време? Защо?

— В момента е голяма суматоха. В министерството е открит труп!

— Какво? Господи, чий труп?

— На Р Сами, разсилния!

Бейли млъкна, взря се в робота и каза с яден глас:

— Защо казвате тогава труп?

— Робот с напълно деактивиран мозък, ако ви харесва повече.

Неочаквано Клосар се разсмя и Бейли рязко се обърна:

— Това не ви засяга! Ясно ли ви е? — И насочи бластера си към него. След това каза на робота: — Е, голяма работа! Р Сами е направил късо съединение. Какво от това?

— Комисарят Ендербай беше колеблив, но макар да не го казва ясно, имам чувството, че той предполага някой да е деактивирал умишлено Р Сами.

И докато Бейли мълчаливо размисляше новината, Р Данийл добави:

— Тоест, да го е убил, ако така повече ви харесва.

Бейли отмести бластера, като продължи да държи пръста на спусъка.

— Вървете пред нас, Клосар!

— Но аз не съм се хранил още! — запротестира арестуваният.

— Няма да умрете!

Мълчаливо тримата напуснаха лабиринта на Ню Йорк-Дрожди — Клосар напред, зад него Бейли и в страни Р Данийл.

Дирене на мотив[1]

В министерството Бейли попълни картон за задържане на Клосар и го предаде на съответното лице. Двамата с робота се изкачиха по мотоспиралата до Главната квартира. Не взеха асансьора, защото щеше да ги отведе твърде бързо, а Бейли имаше нужда от време, за да поразмисли, преди да бъде хвърлен в нова вълна от проблеми. И да си почине също.

Р Данийл каза:

— Изглежда днес Клосар няма да бъде разпитван.

— Може да почака. Нека най-напред да видим тази работа с Р Сами. — И промърмори по-скоро на себе си: — Не може да е изолиран инцидент. Трябва да има връзка с останалото.

* * *

— Жалко. Мозъчните качества на Клосар… — измърмори Р Данийл.

— Какво им има?

— Променили са се по странен начин. Станало ли е нещо между вас двамата, докато търсих комисаря по телефона?

— Просто му изнесох малка проповед. Четох му евангелието от свети Фастолф.

— Не ви разбирам, Илайджъ.

Бейли въздъхна и каза:

— Опитах се да му обясня, че и Земята би могла да използува роботите и да разсели излишното население по планетите. Опитах се да избия от главата му тези Стародавни глупости. Дявол знае защо? Никога не съм си представял, че мога да бъда мисионер. Това е в същност, което се случи.

— Ясно. Сега нещата добиват смисъл. Кажете, Илайджъ, какво му казахте за роботите?

— Наистина ли искате за знаете? Казах му, че роботите са просто машини. Това пък беше евангелие от свети Джеригъл. Има много евангелиета, както знаете.

— Ето защо се появиха промени в мозъка му! — рече роботът. — Много е интересно. Мисля, че с това се попълня една солидна празнина в представите ни.

* * *

Бейли видя и чу комисаря Ендербай през отворената врата на кабинета. Кръглото му лице изглеждаше голо и слабо без очилата, докато ги държеше в ръце. Той бършеше гладкото си чело с тънка хартиена салфетка.

Очите му се спряха на застаналия до вратата Бейли.

— Боже мой, Бейли, къде пропадна? — гласът му се извиси ядно.

Бейли пропусна забележката и каза:

— Какво има? Къде е нощната смяна? — След това забеляза, че в кабинета има втори човек. — О, доктор Джеригъл!

Сивокосият специалист по роботика отговори на вялия поздрав с късо кимване:

— Радвам се да ви видя отново, Бейли!

— Целият личен състав дава долу показания. Подписва документи за разпит. Много съм ядосан, загдето не можах да те открия. Твърде странно изглежда отсъствието ти.

— Моето отсъствие? — извика Бейли импулсивно.

— Всяко отсъствие! Някой от службата го е сторил и сега всички трябва да сърбат попарата! Каква каша! Каква отвратителна каша!

Той вдигна ръце към небето и в този момент очите му попаднаха на Р Данийл.

— За пръв път гледаш в лицето Данийл, Джулиъс! — рече Бейли саркастично. — Поне го огледай добре!

Без да се обръща към робота, Комисарят отвърна с отпаднал глас:

— И той трябва да напише показания! Дори аз трябва да го сторя! Аз!

— Шефе, кое те кара да мислиш, че Р Сами не си е избил някой уплътнител сам? Защо мислиш, че е умишлено повреден?

— Питай него! — каза Комисарят и посочи доктор Джеригъл.

— Ще започна с това — рече експертът, — че след като се разделих с вас, не побързах да се върна във Вашингтон. Имах чувството, че ще бъде престъпление, ако напусна Града, без да направя нов опит да разгледам по-подробно вашия робот. Затова ви потърсих, но никой не можа да ми каже къде се намирате. Обадих се на вашия шеф и той ме покани да ви почакам тук.

Комисарят го прекъсна:

— Мислех, че е нещо важно. Нали искаше да разговаряш с него?

— За нещастие — продължи обясненията си доктор Джеригъл — аз се заблудих и вместо където трябва, попаднах в една малка стаичка.

Комисарят отново се намеси:

— В една от фотолабораториите, Лайдж!

— Там видях проснатата фигура на робот. Съвсем кратък оглед беше достатъчен да установя, че той е непоправимо деактивиран. Един вид мъртъв. Не ми беше трудно да открия и причината. В полустиснатия си юмрук роботът държеше блестящо яйце, два инча дълго и половин инч широко със слюден отвор в единия край. Китката беше допряна до черепа, като че ли последното движение е било по посока на главата. Предметът, който държеше, е алфагенератор. Знаете какво представлява, нали?

Бейли кимна. Няколко пъти той бе работил в лабораторията по физика с такъв уред: контейнерче от оловна сплав с тесен надлъжен жлеб, на чието дъно имаше плутониева сол. Жлебът завършваше в горната си част с прозорче от слюда, прозрачно за алфа-частици. В тази единствена посока се разпространяваше доста мощен лъч от радиация.

Алфа-генераторът намираше най-различни приложения, но във всеки случай не и да убива роботи.

— Той е насочил слюдения отвор към главата си, така ли? — попита Бейли.

— Да — отвърна докторът, — и позитронните връзки в мозъка му веднага са се прекъснали.

Бейли се обърна към побледнелия Комисар:

— Не грешите ли? Наистина ли е бил алфа-генератор?

Комисарят кимна.

— Абсолютно. Броячите ги регистрираха от десетина метра. А и филмите в лабораторията бяха осветени. — Той се замисли, след това неочаквано каза: — Доктор Джеригъл, боя се, че ще трябва да останете в Града един-два дни. Ще наредя да ви изпратят до стаята ви.

— Необходимо ли е? — попита нервно Джеригъл.

— По-сигурно е!

Когато роботоекспертът излезе, Комисарят каза с въздишка:

— Един от нас го е сторил, Лайдж. Това е, което ме безпокои. Никой не може да проникне тук и да убие робот. Освен това не всеки има достъп до алфа-генератори.

Р Данийл заговори и неговият студен, равен глас се вряза в развълнуваните думи на Комисаря:

— Но какъв може да бъде мотивът за това убийство?

Комисарят погледна Р Данийл с неприязън и отмести поглед встрани.

— И ние сме хора. Струва ми се, че полицаите не обичат роботите, както всички останали граждани. Сега един е премахнат и това е добре дошло за някой от нас. Р Сами те ядосваше много, Лайдж, нали?

— Това не е повод за убийство! — рече Р Данийл.

— Но то не е убийство — каза Комисарят. — Просто повреждане на механизъм. Нека да наричаме нещата със собствените им имена. Ето какво е направено при нас. Навсякъде другаде то би било нищо. Нищо. Но сега е първокласен скандал. Лайдж?

— Да.

— Кога за последен път видя Р Сами?

— Р Данийл говори с Р Сами след обяда. Може би е било 13,30. Той му обясняваше, че трябва да използуваме кабинета ти.

— Моят кабинет? За какво?

— Исках да поговоря насаме с Р Данийл. Ти не беше тук и кабинетът ти изглеждаше най-подходящото място.

— Ясно. А ти видя ли Р Сами?

— Не. Но чух гласа му един час по-късно.

— Какво казваше?

Бейли се поколеба за момент, след това внимателно каза:

— Не си спомням. Малко след това ние излязохме.

— Къде отидохте?

— В Ню Йорк-Дрожди. Исках да ти докладвам…

— После, после. — Комисарят се подпря на брадичката си. — Джеси е била тук, както забелязах на пропуска.

— Да, беше — отбеляза студено Бейли.

— Защо?

— Семейни работи.

— За формалност трябва да бъде разпитана и тя.

— Зная, че редът е такъв, шефе. Между другото, откъде е дошъл алфа-генераторът? Откраднат ли е?

— От една енергийна централа.

Бейли премисли, преди да зададе следващия въпрос:

— От коя точно централа?

— От сектора Уилямсбърг. Защо?

Бейли замръзна на мястото си. Нещо извън него, нещо съвършено чуждо, пое събитията от днешния ден, от предишния ден и от още по-предишния ден и започна да ги подмята като фокусник. Сетне те се заподреждаха, бавно начена да се оформя картината…

— Защо? — попита отново Ендербай.

— Нищо! Нищо!

„Мотивът! Мотивът, за който говореше Р Данийл!…“

* * *

Бейли остави настрана вилицата с неясното: „По дяволите!“

— Данийл!

Р Данийл, който, за да остави колегата си да се храни на спокойствие, седеше на друга маса, стана и дойде при него.

— Данийл, имам нужда от твоята помощ!

— В какъв смисъл?

— Ще разпитват Джеси и мен. Това е сигурно. Остави ме да отговарям, както намеря за добре! Разбираш ли ме?

— Разбирам какво казвате. Но ако ми зададат пряк въпрос, как бих могъл да дам друг отговор, освен да кажа истината?

— Ако те попитат, това е друго нещо. Искам от теб да не даваш информация по своя инициатива.

— Не мога добре да ви разбера, колега Илайджъ. Та вие нямате нищо общо с Р Сами.

— Тъй ли мислиш? Нали ти сам каза за мотивите? Кой би имал интерес да убие Р Сами? Но става дума за това кой би искал да унищожи роботите въобще. Всеки Земен би го пожелал. Ние трябва да търсим в случая с Р Сами кой би имал мотив да го стори. Индивидът, Данийл! Не виждаш ли, че се набива в очи, той крещи, натрапва се до краен предел.

— Кой е този човек, Илайджъ?

— Аз, Данийл!

Безизразното лице на Р Данийл дори не трепна при тази декларация. Той само леко поклати глава.

— Какво, не си съгласен? Жена ми беше днес тук! Това е вече известно. А кой знаеше за идването и? Ти, аз, Джеси и Р Сами! Той я видя паникьосана!

— Не вярвам тя да е казала нещо, което да я изобличава.

— Не вярваш ти. Но те ще повярват! Ето го моят мотив! Убил съм го, за да го накарам да мълчи! Ясно ли ти е, че убийството е нагласено, за да падне подозрение върху мен? Защо е използуван алфа-генератор от енергийната централа Уйлямсбърг? Защото ти и аз минахме през централата Уйлямсбърг вчера. Видяни сме там и това е достатъчно! Можели сме да вземем генератора! И сме последните, които са видели Р Сами жив! Като не се брои убиецът, разбира се!

— Но аз ще удостоверя, че не сте вземал никакъв генератор!

— Ти си робот, Данийл, и твоите уверения нямат стойност. Съществува само един шанс да се откача от примката, която са ми метнали.

— Как?

— Зададох си въпроса: „Защо ме впримчват?“ Ясно защо. Защото съм опасен за някого. За онзи, който уби доктор Сартън. Затова шансът ми е да намеря убиеца, да намеря човека или хората, които се опитват да ме отстранят от пътя си. Ако успея, ако разбуля случая, само ако го разбуля, ще бъда спасен. И Джеси. Но нямам време, нямам достатъчно време!

Пръстите на китката му се свиваха и разпускаха конвулсивно. Той гледаше изсеченото лице на робота с нарастваща надежда. Каквото и същество да беше, той имаше сила, бе предан и лишен от егоизъм. Какво повече може да се иска от приятел? А Бейли се нуждаеше от приятел и хич не го интересуваше, че Р Данийл имаше вместо вени проводници по тялото си.

Но Р Данийл поклати глава.

— Съжалявам, Илайджъ — рече той без капка съжаление по лицето — но не мога да приема нищо от опасенията ти. Може би действията ми са били в твоя вреда, съжалявам за това, но всеобщото благо го изисква!

— Какво си направил? — заекна Бейли.

— Свързах се, докато обядваше, с доктор Фастолф.

— Е? — опита се да каже Бейли. — И какво?

— Трябва да се отървете по друг начин от подозренията, без да разчитате на разкриване на убиеца на доктор Сартън. В резултат на моята информация нашите от Космоград решиха да сложат край на разследванията с изтичането на деня и да започнат планирано изселване от Космоград и от Земята.

[1] И в книжния оригинал това заглавие няма номер. Бел.ел.кор. ↑

12. Проектът се преустановява

Бейли погледна часовника си — 21,45.

— Не разбирам.

— Ние сме на Земята — рече роботът, — за да разкъсаме черупката около планетата и да ви дадем възможност отново да се впуснете в Космоса. Дълго време се мъчихме да променим Земята като променяме икономиката ви. Но не сполучихме. Колкото повече упорствувахме, толкова по-силна ставаше съпротивата на Стародавните. Доктор Сартън беше този, който теоретично доказа, че трябва да сменим тактиката — да издирим онази част от населението, което е съгласно с нас или пък може да бъде убедено да се съгласи. Като подкрепяме такива хора, бихме могли да направим движението ваше, а не натрапено отвън. Трудността се състоеше в това да намерим подходящ обект, удобен за целта. Вие, лично вие Илайджъ, станахте наш сполучлив експеримент.

— Аз? Аз? Какво искате да кажете?

— Ние приехме с удоволствие предложението на Комисаря за вас, защото от психическия ви портрет решихме, че сте подходящ. Още щом ви видях, ви подложих на цереброанализ и предположенията се потвърдиха. Вие сте човек на делото, Илайджъ. Не хленчите по миналото, макар да се интересувате от него. Нито пък приемате за неизменна формата на Градове върху Земята. И решихме, че хора като вас могат отново да поведат Земните към звездите. И че сте подходящ за нашия експеримент.

— Какъв експеримент, за бога?

— Експериментът да ви убедим, че колонизирането на Космоса е единственото решение на вашия въпрос. Внушихме ви го с помощта на съответен препарат. Не се безпокойте, той не оказва друго въздействие на организма, освен да направи мозъка по-възприемчив.

— Искате да кажете, че съм повярвал във всичко, което ми разправяше доктор Фастолф?

— Не съвсем. Докторът допускаше, че ще станете фанатизиран привърженик на идеята за колонизация. В същност станахте само страничен симпатизант.

— И с този резултат се готвите да напуснете Космоград и Земята?

— Вече ви казах. Ние сме доволни, че Земята ще се впусне в Космоса. Вие сам ни убедихте в това.

— Аз?

— Да. Когато разказвахте на Френсис Клосар преимуществото на колонизацията, по наша преценка вие говорехте разпалено. Ето го реалният резултат от експеримента! Защото цереброаналитичните свойства на Клосар се промениха под въздействие на думите ви.

— Искаш да кажеш, че съм го убедил? Не вярвам.

— Не. Убеждаването не става така лесно. Но цереброаналитичните промени, които констатирах след разговора ви, демонстрираха недвусмислено, че мозъкът на Стародавните е отворен за такъв вид убеждаване. Тъй че без да знаем, ние от Космоград постигнахме очаквания успех. Разбрахме, че ние, а не някой друг, е факторът, който бърка на проекта ни. С присъствието и с непрекъснатото си вмешателство направихме да избуят романтичните настроения на Земята под формата на носталгия по Стародавното и предизвикахме появяването на организация. Освен това тъкмо Стародавните се стремят да разчупят догмата, а не управляващите в Града, за които е най-важно да се запази съществуващото положение. Ако сега напуснем Космоград, ако престанем да дразним с присъствието си Стародавните, докато са ангажирани безвъзвратно със Земята и само със Земята, ако оставим след себе си малко роботи, които заедно със земни като вас могат да организират школа за емиграция в Космоса, може би Стародавните ще се откъснат от Земята. Те ще имат нужда от роботи и или ще ги вземат от нас, или ще си ги направят. Те ще развият C/Fe култура, защото ще им е нужна.

Бейли бавно вдигна глава:

— Проектът Космоград приключва с днешния ден, така ли? И с него и разследването по убийството на доктор Сартън?

— Това е решението на Космоград! — рече тихо Р Данийл.

— Денят още не е изтекъл. Сега е 22,30. Има цял час и половина до среднощ. Дотогава проектът е в сила. Ти си мой колега и разследването продължава! Нека да караме както досега. Остави ме да поработя. Това няма да навреди на хората ви. И ще им принесе голяма полза. Давам ти думата си. Ако прецениш, че с нещо вредя, спри ме! Само час и половина.

— Правилно — отвърна роботът. — Денят още не е изтекъл. Не бях помислил за това, колега Илайджъ.

Бейли отново беше „колегата Илайджъ“. Той се засмя:

— Нали доктор Фалстоф спомена, че притежава филм от сцената на убийството? Каза го, когато бяхме в Космоград.

— Каза го.

— Можем ли да получим копие от него?

— Да, колега Илайджъ.

— Но веднага!

— След десет минути ще го имаме. Ще използувам служебния канал.

Процедурата отне по-малко време. Бейли гледаше втренчено алуминиевата кутия, която държеше в треперещите си ръце.

В този момент на вратата застана Комисарят Джулиъс Ендербай. Той погледна Бейли и странна тревога мина по валчестото му лице, а в очите му блясна светкавица.

— Слушай, Лайдж, докога по дяволите, ще се храниш?

— Бях много уморен, шефе. Съжалявам, че те накарах да чакаш!

— Не бих се сърдил, обаче… Я по-добре ела в кабинета ми!

Бейли хвърли поглед към Р Данийл, но не срещна неговия. Тримата напуснаха трапезарията.

* * *

Джулиъс Ендербай се разхождаше пред бюрото си: напред-назад, напред-назад. Бейли го наблюдаваше спокойно. От време на време той поглеждаше часовника си.

22,45.

Като повдигна очилата на челото си, Комисарят Ендербай затри очи с палеца и показалеца. По кожата около тях се появиха червени петна. След това отново постави очилата на мястото им и се взря в Бейли.

— Лайдж — каза той неочаквано, — кога за последен път си бил в енергийната централа Уйлямсбърг?

— Вчера, след като напуснах канцеларията. Някъде около осемнадесет часа или малко след това.

— Защо не ми каза?

— Канех се да ти кажа. Не съм давал още официален рапорт.

— Какво прави там?

— Просто минах на път за временната си квартира.

Комисарят спря разходката си.

— Не може така, Лайдж. Никой не минава през енергийна централа, без разлика къде отива.

Бейли сви рамене. Не беше време да разказва за преследвачите Стародавни и за подскачанията върху лентите. Поне сега не беше време.

— Ако искаш да намекнеш, че съм имал възможност да взема оттам алфа-генератора, с който е убит Р Сами, ще ти припомня, че Данийл беше с мен и че той може да удостовери как минах през централата, без да се спирам и без да вземам какъвто и да е генератор.

— Лайдж, не зная вече какво да кажа и какво да мисля. И няма защо да сочиш колегата си като алиби. Той не може да дава показания.

— Но аз отричам, да съм вземал алфа-генератор!

Пръстите на Комисаря се сплетоха и заизвиваха.

— Защо Джеси идва при тебе днес следобяд?

— Вече ме пита, шефе. Казах ти — семейни работи.

— Получих информация от Френсис Клосар, Лайдж.

— Каква информация?

— Той казва, че знае една Джезабел Бейли, която е член на дружеството на Стародавните.

— Има много жени с име Бейли.

— Няма много Джезабел Бейли.

— Това име ли каза той?

— Той каза Джезабел. Чух го, Лайдж. Не ти давам сведения от втора ръка!

— Добре. Джеси е член на една, безобидна, налудничава организация. Тя никога не е направила нищо, но е посещавала събранията им и се чувствува ужасно от това. Не можеш заради това да ме отстраняваш и да ме държиш отговорен за нарушаване на правителствени мероприятия под формата на Р Сами!

— Е, разбира се, Лайдж! Но все пак нещата не са розови. Всеки знае, че ти мразеше Р Сами. Жена ти е видяна да разговаря с него днес след обяд. Тя плакала и някои от думите й били чути. Те били безопасни, но все пак, който е казал „а“, трябва да каже и „б“. Ти може да си сметнал за опасно да оставяш робота да говори. При това си имал възможност да се сдобиеш с оръжие.

Бейли го прекъсна:

— Ако исках да унищожа доказателствата срещу Джеси, нямаше да доведа тук Френсис Клосар. Та той знае много повече за нея, отколкото Р Сами. И още нещо. Минах през енергийната централа осемнадесет часа преди Р Сами да разговаря с Джеси. Откъде можех да зная, че ще трябва да го ликвидирам, та да взема като ясновидец алфа-генератор?

— Не зная вече какво да мисля, Лайдж!

— Тогава аз ще ти кажа! Шефе, това е грижливо и сръчно изплетена мрежа. Полагат се усилия да бъда отстранен, да не мога да се добера до фактите по убийството на Сартън. За нещастие на моя приятел, дето ми плете мрежата, много късно се е сетил да го прави!

— Какво?

Бейли погледна часовника си. Беше 23,00.

— Зная кой ми плете мрежа, зная кой и как е убил доктор Сартън. Имам на разположение цял час да ти го разкажа, да заловя човека и да сложа край на разследването.

13. Край на разследването

Очите на Комисаря Ендербай се свиха и хвърлиха гневен отблясък към Бейли.

— Какво се готвиш да правиш? Да повториш историята при Фастолф от вчера сутринта?

Бейли кимна.

— Зная, че сбърках първия път. Но прецени сам, шефе. Приеми, че доказателствата срещу мен са нагласени. Следвай ме и ще видиш до какво ще стигнем. Попитай се кой би могъл да ги нагласи. Очевидно само онзи, който знае, че снощи съм бил в Уйлямсбърг.

— Добре. Кой би могъл да бъде?

Бейли продължи:

— Бях преследван от група Стародавни, когато обядвах в кухнята. Заблудих ги или мисля, че съм ги заблудил, но очевидно поне един от тях ме е видял как пресичам района на централата. Единствена причина да го сторя беше, както се досещаш, да мога по този начин да се измъкна.

Комисарят се замисли.

— Клосар? Беше ли и той сред тях?

Бейли кимна.

— Добре — каза Ендербай, — ще го разпитам. Ако знае нещо, ще му го измъкна. Какво друго мога да направя, Лайдж?

— Не ме прекъсвай! Следиш ли мисълта ми?

— Да кажем. — Комисарят скръсти ръце. — Клосар те е видял да отиваш в енергийната централа Уйлямсбърг или пък някой друг те е видял и му съобщил. Той решава да използува този факт, за да те вкара в беда и да те отстрани от разследването. Това ли искаш да кажеш?

— Приблизително.

— Добре. — Комисарят се доближаваше до същността. — Той е знаел, че жена ти е член на неговата организация и освен това е предполагал, че ти няма да позволиш да се вмесват в личния ти живот. Знаел е, че по-скоро ще напуснеш, отколкото да се бориш срещу очевидни доказателства. Между другото, Лайдж, какво мислиш за една оставка? Искам да кажа, ако нещата вземат много лош ход? Трябва да потулим работата…

— Тая няма да я бъде, шефе!

Ендербай сви рамене.

— Добре. Докъде бях стигнал? О, да, така Клосар взема един алфа-генератор, вероятно с помощта на съучастник в централата и освен това намира още един съучастник, който да повреди Р Сами. — Пръстите му тропаха леко по бюрото. — Не става, Лайдж!

— Защо да не става?

— Много нагласено. Твърде много съучастници. А той между другото има желязно алиби за нощта и сутринта по време на убийството в Космоград. Ние проверихме всичко, макар аз да съм единственият, който знае защо точно засичаме алибито му.

Бейли възрази:

— Никога не съм казвал, че е бил Клосар, шефе! Ти го казваш! Би могъл да бъде всеки друг от организацията на Стародавните. Клосар е само човекът, лицето, запаметено и разпознато от Данийл. Дори мисля, че той не е фигура в организацията. Макар да има едно странно обстоятелство с него.

— Какво? — попита Ендербай с подозрение.

— Той не е знаел, че Джеси е член на организацията. Не е могъл да познава всички членове, нали?

— Той знаеше за Джеси. Може би тя е правила впечатление с това, че е жена на полицай. Може да я е запомнил по тази причина.

— Точно тъй ли каза? Джезабел Бейли?

Ендербай кимна.

— Вече ти казах, лично от него го чух.

— Смешно е това, шефе! Джеси не използува пълното си име още преди Бентли да се роди. Нито веднъж. Зная го със сигурност. Тя влезнала в организацията, след като изоставила пълното си име. И това знам с положителност. Откъде Клосар ще я знае като Джезабел?

Комисарят се изчерви и каза с колебание.

— Е, ако става дума за това, навярно е казал Джеси. Просто по инерция съм го изрекъл в пълния му вид. Да, действително, сега съм сигурен, че е така. Той каза Джеси!

— До преди малко беше сигурен, че я е назовал Джезабел. Попитах те няколко пъти.

Комисарят извиси глас.

— Надявам се, не искаш да кажеш, че лъжа, нали?

— Може би Клосар въобще не в признавал нищо такова. Мисля си дали не си го съчинил. Ти познаваш Джеси от двадесет години и ти знаеш, че се казва Джезабел.

— Не си с всичкия си, човече!

— Тъй ли? Къде беше днес след обяд? Отсъствуваше от кабината си най-малко два часа.

— Ти разпитваш мен?

— Ще отговоря вместо теб. Ти беше в енергийната централа Уйлямсбърг.

Комисарят стана от мястото си. Челото му лъщеше и около устните му имаше сухи бели петна.

— Какво по дяволите искаш да кажеш?

— Беше ли там или не?

— Бейли, ти си уволнен. Дай ми документите си!

— Още не. Ще ме изслушаш!

— Нямам намерение. Ти си виновен. Виновен си, дяволе, и това, което ме изумява, е евтиният ти опит да ме изкараш, мен да изкараш, че заговорнича срещу теб! — Гласът му се изви във възмутен писък. Със задъхване той произнесе: — В действителност, ти си арестуван!

— Не! — каза Бейли твърдо. — Не още, шефе! Насочил съм бластер срещу теб. И предпазителят е вдигнат. Не прави глупости, моля те, защото съм отчаян и ще кажа каквото имам да казвам! След това постъпи както щеш!

С широко отворени очи Джулиъс Ендербай гледаше омразното дуло в ръката на Бейли.

— За това нещо, Бейли — заекна той, — ще получиш двайсет години в най-затънтения затворнически сектор на Града.

Неочаквано Р Данийл се размърда. Ръката му се плъзна и хвана китката на Бейли.

— Не разрешавам това, колега Илайджъ. Не бива да причинявате вреда на Комисаря.

За пръв път, откакто беше дошъл Р Данийл в Града, Комисарят се обърна направо към него:

— Хвани го! Първият закон!

Бейли каза бързо:

— Нямам намерение да му причиня беда, Данийл, ако не му позволяваш да ме арестува. Ти обеща, че ще ми помагаш. Имам още четиридесет и пет минути!

Без да пуска ръката на Бейли, Р Данийл каза:

— Комисарю, вярвам, че Илайджъ ще бъде оставен да говори. От този момент аз съм във връзка с доктор Фастолф…

— Как, как? — попита Комисарят диво.

— Имам вградено микровълново устройство — обясни Р Данийл. Комисарят го гледаше вцепенено. — Аз съм във връзка с доктор Фастолф — продължи роботът неумолимо, — и ще направите лошо впечатление, Комисарю, ако откажете да изслушате Илайджъ. Могат да бъдат направени погрешни изводи.

Безмълвен, Комисарят се отпусна на стола си.

Бейли продължи:

— Казах, че днес си бил в централата Уйлямсбърг, шефе, че си взел оттам алфа-генератор и си го дал на Р Сами. Ти съзнателно избра Уйлямсбърг, за да ме компрометираш. Използува появяването на доктор Джеригъл, за да го поканиш в службата и съзнателно го заблуди тъй, че да попадне във фотолабораторията и да открие останките от Р Сами. Ти се позова на неговата точна диагноза. — Бейли отмести бластера. — Ако искаш, можеш да ме арестуваш сега, но Космоград няма да приеме това за отговор.

— Мотиви! — пелтечеше Ендербай задъхано. Очилата му се бяха изпотили, той ги махна и изведнъж пак стана странно бледен и нещастен без тях. — Какъв мотив бих могъл да имам, за да го направя?

— Ти ме вкарваш в беда, нали? И пъхаш прът в колелото на разследванията около смъртта на Сартън, не е ли тъй? А освен това, Р Сами знаеше твърде много.

— Какво е знаел, за бога?

— Знаел е как един Космически беше убит преди пет и половина дни! Защото, шефе, ти уби доктор Сартън в Космоград!

Сега заговори роботът. Ендербай можа само да посегне трескаво към касата и да поклати глава.

— Колега Илайджъ, смятам, че тази теория е съвсем несъстоятелна. Както знаете, невъзможно е Комисарят Ендербай да е убил доктор Сартън.

— Тогава слушайте! Слушайте ме! Ендербай помоли мен да се заема със случая, а не някой от хората, които ме превъзхождаха. Направи го по няколко причини. На първо място ние сме съученици и той можеше да разчита, че аз никога няма да заподозра един стар другар и уважаван началник в престъпление. Разчиташе на моята лоялност. Второ, той знаеше, че Джеси е член на нелегална организация и знаеше, че ще може да ме освободи от разследването или да ме изнуди да мълча, ако се приближех много до истината. Затова много не се тревожеше. От самото начало той се постара да възбуди у мен неприязън към теб, Данийл, и беше сигурен, че няма да се погаждаме в работата. Той знаеше за декласирането на баща ми. И можеше да предполага как ще реагирам. Разбирате, нали? Винаги е по-изгодно за убиеца да взема участие в диренето на убиеца.

Комисарят събра гласа си. Той каза отпаднало:

— Как бих могъл да зная за Джеси? — Сетне се обърна към робота. — Ти! Ако предаваш всичко в Космоград, кажи им, че това е лъжа! Всичко е лъжа!

Бейли го прекъсна, извисявайки за момент глас и след това снижавайки го до някаква странна с напрежението си мекота.

— Положително си знаел за Джеси! Ти си Стародавен и част от организацията. Старомодните ти очила! Прозорците ти! Ясно е, че цялата ти нагласа е такава. Но имам по-добро доказателство за това! Как и откъде Джеси разбра, че Данийл е робот? Сега знаем, че го е научила от организацията на Стародавните, но това връща въпроса още по-назад: как са разбрали те? Ти, Комисарю, съчини теорията, че Данийл е разпознат като робот по време на инцидента в обущарския магазин. Аз въобще не повярвах в нея. Защото самият аз не го разпознах и го взех за човек, когато го видях за пръв път. А зрението ми е твърде добро. Вчера помолих доктор Джеригъл да дойде от Вашингтон. Впоследствие реших, че може да ми бъде полезен в няколко насоки, но когато го виках, единствената ми цел беше да видя дали ще разпознае Данийл без мое участие. Комисарю, той не можа да го познае! Представих му Данийл, той му стисна ръката, водихме общ разговор и чак, когато заговорихме за човекоподобните роботи, той разбра истината. А това беше доктор Джеригъл, най-големият експерт по роботи на Земята! Можеш ли да твърдиш, че няколко Стародавни метежници ще го сторят по-добре от него в условия на бъркотия и напрежение и че ще бъдат толкова сигурни в това, че ще хвърлят цялата организация в акция, основавайки се само на чувството, че може би Данийл е робот? Сега вече е ясно — Стародавните са знаели, че Данийл е робот, когато са започнали акциите. Инцидентът в обувния магазин е съзнателно предизвикан, за да бъде показана на Данийл и чрез него на Космоград степента на антироботното настроение в Града. Целта беше да се объркат понятията, да се оттегли подозрението от отделните личности и да се насочи към обществото като цяло. Добре, а за да знаят още от самото начало истината за Данийл, кой им е казал? Аз не съм. По едно време мислех, че е Данийл, но после се оказа, че не е. Единственият Земен, който знаеше това освен нас, беше ти, шефе!

Неочаквано енергично Ендербай каза:

— В службата би могло да има достатъчно шпиони. Стародавните биха могли да ни напълнят с тях. Собствената ти жена принадлежи към организацията и ако ти намираш за възможно аз да съм техен, защо да няма и други?

По ъглите на устните на Бейли се появи отново жестока гънка.

— Нека да не внасяме мистериозни шпиони, докато не се уверим къде ще ни отведат заключенията. Аз твърдя, че ти си очевидният информатор и при това истинският. Ако се върнем назад, шефе, можем да проследим как се променяше състоянието ти — духът ти, ту се повишаваше, ту спадаше в зависимост от това, колко далеч или колко близо съм до решаването на задачата. В началото ти беше нервен. Когато поисках вчера сутринта да отида в Космоград, без да ти кажа причината, ти едва не припадна. Мислеше, че ще те предам? Че е клопка да те пъхна в ръцете им? Ти ги мразеше, каза ми го. Сълзи имаше в очите ти. Известно време мислех, че е реакция от спомена за унижението ти в Космоград, когато сам си бил под подозрение. Но след това Данийл ми каза, че твоите проверки са правени, без да знаеш, че си бил под подозрение. Паниката ти просто беше страх, а не оскърбление. След това излезнах с моето погрешно заключение — ти го слушаше по космовизора — и когато видя колко далеч, колко безнадеждно далеч от истината съм, отново беше доволен. Дори поспори с мен, защити Космическите. За известно време се владееше напълно, беше уверен в себе си. Тогава ми направи силно впечатление, че тъй лесно ми прости необоснованото обвинение срещу Космическите, макар преди това да ми беше внушавал колко чувствителни са те. Сетне разбра, че съм повикал доктор Джеригъл и искаше да знаеш защо, а аз не ти казах. Това отново те блъсна в ада, защото се страхуваше…

Неочаквано Р Данийл вдигна ръка.

— Колега Илайджъ!

Бейли погледна часовника си. 23,42.

— Какво има?

— Може би е бил разтревожен, че ще разкриете връзките му със Стародавните, ако приемем, че е имало такива. Това обаче няма никаква връзка с убийството. Той не би могъл да има нещо общо с него.

— Грешиш, Данийл — каза Бейли. — Той не знаеше какво ще искам от доктор Джеригъл и беше съвсем безопасно да се приеме, че докторът идва във връзка с някаква информация за роботите. Но това изплаши Комисаря, защото един робот има много тясна връзка с неговото най-голямо престъпление, нали шефе?

Ендербай поклати глава.

— Когато всичко отмине… — започна той, но се задави в неразбираема реч.

— Как беше извършено убийството? — попита Бейли с потисната възбуда. — Нека да ти го скицирам. Няма нищо трудно в това да си представим как робот пресича открит терен. Дори през нощта. Дори сам. Комисарят поставя бластер в ръцете на Р Сами, казва му къде да отиде и кога. Сам той влиза в Космоград през Контролния пункт, където му вземат личния бластер. Той взема другия от ръката на Р Сами, убива доктор Сартън, връща бластера на Р Сами, за да го пренесе обратно през открития терен до Града. Днес той уби Р Сами, защото знаеше много и можеше да стане опасен. Това обяснява всичко. Присъствието на Комисаря, липсата на оръжието. И прави излишно предположението за човек, който може да пресече цяла миля площ под открито небе нощем.

След разказа на Бейли Р Данийл се обади:

— Съжалявам, колега Илайджъ, въпреки че е в полза на Комисаря, трябва да ви кажа, че вашата история не обяснява нищо. Казах ви, че цереброаналитичните свойства на Комисаря са такива, че той не е в състояние да извърши съзнателно убийство. Комисарят не може да бъде убиец!

— Благодаря! — измърмори Ендербай. Гласът му придоби сила и увереност. — Не зная какви са мотивите ти, Бейли, и защо се опитваш да ме унищожиш по този начин, но аз ще те натикам…

— Чакайте! — рече Бейли. — Не съм свършил още. Имам и това.

Той тръшна алуминиевата кутия върху бюрото на Ендербай и се опита да си придаде увереност, че тя ще излъчи филма. Защото половин час вече той криеше даже от себе си една малка подробност: че не знае дали въобще ще се появи картина. Беше поел този риск, но пък и нямаше какво друго да прави.

Ендербай се отдръпна от малкия предмет.

— Какво е това?

— Не е бомба — рече Бейли саркастично. — Най-обикновен микропроектор.

— И какво ще докаже той?

— Сега ще видим!

Нокътят на пръста му се впи в една от цепнатините на кутията и ъгълът на кабинета се изпразни, след това на празното място се появи чуждоземна сцена в три измерения.

Тя стигаше от пода до тавана и се разпростираше по стените. Стаята се заля със зелена светлина, каквато инсталациите на Града никога не произвеждаха, и Бейли се досети, че това е зората.

Прожектираната сцена представляваше помещението на доктор Сартън. Мъртвото тяло на Сартън, ужасните, натрошени останки изпълваха центъра.

Очите на Ендербай изхвръкнаха, докато се взираше.

— Зная, че Комисарят не е убиец — рече Бейли. — Няма нужда да ми го казваш, Данийл. Ако знаех този факт по-рано, по-рано щях да разреша загадката. В действителност не виждах изход до преди един час, когато се сетих, че веднъж ти прояви интерес към контактните лещи на Бентли. Ето къде беше развръзката, шефе! Тогава разбрах, че твоето късогледство и очилата ти са ключът към задачата. Те нямат на Другите Светове късогледство, предполагам, в противен случай щяха веднага да разкрият убийството. Шефе, къде точно счупи очилата си?

— Какво искаш да кажеш? — попита Комисарят.

Бейли каза:

— Когато за пръв път те видях след инцидента, ти ми каза, че си счупил очилата си в Космоград. Предположих, че си ги счупил при вълнението си, когато си чул новината за убийството, но ти никога не каза такова нещо и аз нямах основание да правя подобно заключение. В действителност, ако ти беше влезнал в Космоград с намерение за убийство, ти вече щеше да си достатъчно развълнуван, за да изпуснеш и счупиш очилата си преди убийството.

— Не мога да разбера мисълта ти, колега Илайджъ! — рече Р Данийл.

Бейли си помисли: „Ще бъда «колега Илайджъ» още само десет минути. Бързо! Говори бързо! И мисли бързо!“

Докато говореше, той настройваше изображението от къщата на Сартън. Несръчно, той го разшири, нокътят на пръста му не беше сигурен поради напрежението, което го обземаше с всяка секунда. Бавно, с тласъци трупът наедря, стана по-широк, по-висок, дойде по-близо. Бейли почти долавяше мириса на изгорялото месо. Главата, раменете и едната ръка висяха и се люшкаха, съединени с хълбоците и краката посредством черните останки от гръбнака, от който стърчаха овъглени ребра.

Бейли хвърли кос поглед върху Комисаря. Ендербай беше затворил очи. Изглеждаше болен. Бейли също не се чувствуваше добре, но той трябваше да гледа. Бавно обърна обемното изображение с помощта на предавателни контрольори на образа, завъртя го така, че основата на трупа да дойде в подходящ ракурс. Нокътят му се плъзна и изображението на пода изведнъж се наклони и наедря така, че подът и тялото се превърнаха в размазана маса, в която не можеше да се различи нищо, защото беше извън разделителната способност на предпредавателя. Бейли намали увеличението и остави трупа да се появи.

Той все говореше. Трябваше да говори. Не можеше да спре, преди да намери каквото търсеше. Ако не успееше да го открие, думите му щяха да бъдат напразни. Нещо повече от напразни. Сърцето му биеше, блъскаше и главата му.

— Комисарят не може да убива предумишлено — каза Бейли. — Това е истина. Предумишлено. Но той може да убие случайно. Комисарят не отиде в Космоград, за да убие доктор Сартън. Отиде, за да убие тебе, Данийл, тебе! Има ли нещо в твоята цереброанализа, което да доказва, че той не е способен да развали машина? Това не е убийство, а просто саботаж! Той е Стародавен, и то убеден. Работеше с доктор Сартън и знаеше целта, заради която те конструираха, Данийл. Страхуваше се, че целта може да бъде постигната, че Земните един ден ще бъдат прогонени от Земята. Затова реши да унищожи тебе, Данийл. Ти беше единственият засега образец и той смяташе основателно, че като демонстрира решителността на Стародавните, ще обезкуражи Космическите. Знаеше колко силно е мнението на Другите Светове да се сложи край на целия проект за Космоград. Може би доктор Сартън е обсъждал този въпрос с него. Според него, убийството на робота трябваше да бъде решителният епилог. Но изглежда, че дори мисълта за твоето убийство, Данийл, не му е била приятна. Той би могъл да нареди на Р Сами да го стори, ако ти не беше толкова подобен на човек, че Р Сами не би доловил разликата и не би могъл да я разбере. Първият закон ще го възспре от насилие. Или пък би могъл да използува друг човек, ако Комисарят не беше единственият Земен, който имаше право да идва по всяко време в Космоград. Разрешете ми да възстановя плана на Комисаря. Това са догадки, признавам, но мисля, че не са далеч от истината. Той си назначава среща с доктор Сартън. Съзнателно идва по-рано, при изгрев. По това време докторът още спи, но ти, Данийл, трябва да си буден. Предполагам, между впрочем, че ти живееше у доктор Сартън, а Данийл?

Роботът кимна.

— Тогава да продължа — каза Бейли. — Ти ще дойдеш до вратата, ще получиш изстрел от бластер в тялото или главата и с тебе ще се свърши. Комисарят ще се спусне бързо по пустите улици на утринния Космоград и ще отиде при чакащия го Р Сами. Ще му върне бластера, след това бавно ще се отправи към дома на доктор Сартън. Ако е нужно, ще „открие“ сам тялото, въпреки че предпочита това да го направи някой друг. Ако го попитат защо идва толкова рано, той ще каже, че е дошъл да съобщи на доктор Сартън за нападение на Стародавни над Космоград, ще го посъветва да вземе тайни предпазни мерки да избегне открити сблъсъци между Космическите и Земните. Умрелият робот ще бъде потвърждение на думите му. Ако ли пък те попитат защо толкова дълго си се бавил между влизането в Космоград, шефе, и пристигането ти в дома на доктор Сартън, би могъл да кажеш, че си видял някой да се крие из улиците и да се отправя към откритите райони. И че си го преследвал. Това също ще ги отведе в погрешна посока. Колкото до Р Сами, никой няма да го забележи. Защото един робот между машините из плантациите извън Града винаги си остава просто робот. Колко близо съм до истината, шефе?

Ендербай се сгърчи.

— Аз не го…

— Не — каза Бейли, — ти не уби Данийл. Той е тук и през всичкото време, докато беше в Града, ти не посмя нито един път да го погледнеш в лицето или да се обърнеш към него на име. Погледни го сега, Комисарю!

Ендербай не се обърна към робота. Той покри лицето си с треперящи ръце.

И на Бейли ръката трепереше, едва не откъсна копчето на препредавателя. Най-после той откри каквото търсеше.

Сега образът беше фокусиран при входната врата на дома на доктор Сартън. Вратата беше отворена. Тя беше приплъзната в своето гнездо край стената с помощта на жлебове от блестящ метал. Долу, до тях! Там! Там!

Отблясъкът не можеше да бъде сбъркан.

— Ще ти кажа какво се е случило — рече Бейли. — Ти си бил пред дома, когато си изпуснал очилата си. Може би си бил нервен, а аз съм те виждал в такова състояние. Ти ги сваляш, избърсваш ги. Това си сторил и тогава. Но ръцете ти са треперели и си ги изпуснал. Може би си стъпил върху тях. Така или иначе, те били счупени. И точно тогава вратата се отворила и се подала фигура, прилична на Данийл. Ти си изпразнил бластера си, събрал си останките от очилата и си побягнал. Те намерили тялото, а не ти и когато открили и тебе, си разбрал, че това не е Данийл, а ранобудният доктор Сартън, когото си убил. Докторът беше конструирал Данийл по свои образ и без очилата в момент на силно напрежение не си могъл да ги различиш. Ако искаш веществено доказателство, ето го!

Изображението на къщата на Сартън затрептя, Бейли постави апарата внимателно върху бюрото и сложи ръката си върху него.

Лицето на Комисаря Ендербай беше изкривено от ужас, а на Бейли от напрежение. Р Данийл стоеше безразлично.

Пръстите на Бейли посочиха:

— Онова, което блещука в жлебовете на вратата. Какво е това, Данийл?

— Две малки късчета стъкло — каза роботът безстрастно. — За нас то не означава нищо.

— Сега ще означава! Това са части от вдлъбнати лещи. Измерете оптичните им свойства и ги сравнете с тези на очилата, които носи сега Ендербай. Не ги чупи, Комисарю!

Той се хвърли към Комисаря, измъкна очилата от ръцете му, и ги подаде на Р Данийл задъхан.

— Това е достатъчно доказателство, че е бил в къщата по-рано, отколкото се мислеше досега.

Р Данийл каза:

— Убеден съм напълно. Сега виждам, че съм бил изцяло заблуден от цереброанализата на Комисаря. Поздравявам ви, колега Илайджъ!

Часовникът на Бейли показваше 24,00.

Започваше новият ден.

Публикувано в списание „Наука и техника за младежта“, броеве 10,11,12/1981 г., броеве 1,2,3/1982 г.

Преводът е със съкращения

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.